НАЦІОНАЛЬНА АКАДЕМІЯ НАУК УКРАЇНИ
ІНСТИТУТ ДЕРЖАВИ І ПРАВА ім. В. М. КОРЕЦЬКОГО

БУСОЛ ОЛЕНА ЮРІЇВНА

УДК 343 (477)

ПРОТИДІЯ КОРУПЦІЙНІЙ ЗЛОЧИННОСТІ В УКРАЇНІ
У КОНТЕКСТІ СУЧАСНОЇ АНТИКОРУПЦІЙНОЇ 
СТРАТЕГІЇ

Спеціальність 12.00.08 – кримінальне право та кримінологія;
кримінально-виконавче право

АВТОРЕФЕРАТ
дисертації на здобуття наукового ступеня 
доктора юридичних наук

Київ – 2015

Дисертацією є рукопис.
Робота виконана в Інституті держави і права ім. В. М. Корецького Національної академії наук України.

Науковий консультант – доктор юридичних наук, професор, 
академік НАПрН України, 
заслужений діяч науки і техніки України
КОСТЕНКО Олександр Миколайович,
Інститут держави і права ім. В. М. Корецького НАН України, 
завідувач відділом проблем кримінального права, 
кримінології та судоустрою.

Офіційні опоненти:
доктор юридичних наук, 
старший науковий співробітник 
КУЛИК Олександр Георгійович,
Державний науково-дослідний інститут 
МВС України,
т.в.о. начальника науково-дослідної лабораторії
кримінологічних досліджень;

доктор юридичних наук, професор 
САВЧЕНКО Андрій Володимирович, 
Національна академія внутрішніх справ, 
начальник кафедри кримінального права;

доктор юридичних наук, професор, 
Заслужений юрист України
СКУЛИШ Євген Діонізійович,
Науково-дослідний інститут інформатики і права 
НАПрН України,
головний науковий співробітник.

Захист відбудеться “28” вересня 2015 року об 11:00 годині на засіданні спеціалізованої вченої ради Д 26.236.02 в Інституті держави і права ім. В. М. Корецького НАН України за адресою: 01601, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4.
З дисертацією можна ознайомитись у бібліотеці Інституту держави і права ім. В. М. Корецького НАН України за адресою: 01601, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4.
Автореферат розісланий “27” серпня 2015 року.

Вчений секретар
спеціалізованої вченої ради,
доктор юридичних наук                                                                      О. О. Кваша
ЗАГАЛЬНА ХАРАКТЕРИСТИКА РОБОТИ

Актуальність теми. Індекси сприйняття корупції, розраховані фахівцями Transparency International, показують, що впродовж останнього десятиріччя рівень корупції в Україні залишається високим. Найбільш корумпованими українці називають саме ті інституції, які покликані боротися з корупцією – суди (66%), правоохоронні органи (64%), державну службу (56%), а також сферу охорони здоров’я (54%), Парламент (53%), політичні партії (45%), ЗМІ (22%), громадські організації (20%). У сучасних умовах перед українською державою поставлено важливе завдання мінімізації рівня корупційної злочинності, що є умовою вступу України до ЄС. За висновками спільної зустрічі експертної місії Ради Європи з українськими фахівцями з питань антикорупційної політики, план антикорупційних реформ України повинен враховувати специфіку стану корупції в державі, насамперед її високий рівень, проникнення в усі сфери суспільного життя та єдність політичної влади і бізнесу. Законодавча база протидії корупційній злочинності почала формуватися тільки на початку 90-х років минулого століття, що й обумовило її дослідження в сучасний період. Вирішенню різних аспектів проблем корупційної злочинності та вдосконаленню вітчизняного антикорупційного законодавства, зокрема кримінального, присвячено праці вчених у галузі кримінології та кримінального права: П. П. Андрушка, Л. В. Багрія-Шахматова, М. І. Бажанова, Ю. В. Бауліна, В. І. Борисова, В. О. Глушкова, В. В. Голіни, І. М. Даньшина, О. М. Джужі, О. О. Дудорова, С. В. Дрьомова, А. П. Закалюка, В. С. Зеленецького, О. Г. Кальмана, О. О. Кваші, О. М. Костенка, О. Г. Кулика, О. М. Литвинова, П. С. Матишевського, А. В. Савченка, О. Я. Свєтлова, Є. Д. Скулиша, В. В. Сташиса, І. К. Туркевича, Г. О. Усатого, М. І. Хавронюка, В. І. Шакуна, С. А. Шалгунової та інших, а також учених інших спеціальностей: Л. І. Аркуші, П. Д. Біленчука, А. В. Гайдука, В. Д. Гвоздецького, В. М. Гаращука, О. Ф. Долженкова, Н. С. Карпова, Ю. Г. Кальниша, Г. А. Матусовського, Є. В. Невмержицького, С. С. Рогульського, Б. В. Романюка, О. В. Терещука, В. М. Трепака та інших. Серед зарубіжних учених, які досліджували окремі аспекти корупції, слід виділити В. В. Астаніна, Б. В. Волженкіна, С. А. Головка, А. І. Долгову, П. А. Кабанова, В. С. Комісарова, В. М. Кудрявцева, О. І. Кірпічникова, Н. О. Лопашенко, В. В. Лунєєва, С. В. Максимова, О. І. Мизерія, А. В. Наумова, Г. А. Сатарова, О. Гределанда, Д. Джонса, Д. Кауфмана, В. Лаптеакру, Н. Леффа, М. Превезера, С. Пундея, С. Пуффера, С. Роуз-Аккерман, Д. Хелмана, Л. Шеллі, С. Естрина та інших. Проблема протидії корупції на докторському дисертаційному рівні досліджувалася вітчизняним вченим М. І. Мельником («Кримінологічні та кримінально-правові проблеми протидії корупції», 2002 р.). Питання протидії корупції в докторських дослідженнях інших науковців розглядалися переважно через призму адміністративного права і процесу, фінансового, кримінально-виконавчого, інформаційного права, політичних інститутів і процесів тощо. 

Протидія корупційній злочинності потребує вивчення умов, в яких формується і реалізовується антикорупційна стратегія в Україні в сучасний період, оцінки політики держави в цьому напрямі, а також виокремлення кримінологічно-значущих проблем застосування конкретних механізмів такої протидії. До того ж деякі вчені не вкладають у поняття «протидія корупції» заходи, які проводять і фізичні особи з власної ініціативи. Основні антикорупційні доктрини, прийняті в Україні в сучасний період, не дають однозначної відповіді на питання, яким чином мінімізувати корупційну злочинність у державі. Тож ключовим у виробленні стратегічних підходів до протидії корупції є встановлення кола суб’єктів, які повинні відігравати провідну роль у цьому процесі – спеціалізовані органи по боротьбі з корупцією, правоохоронні органи, інші інститути громадянського суспільства або окремі громадяни. 
Представлена робота є спробою запропонувати науково обґрунтовані шляхи розв’язання порушеної кримінологічної проблеми з урахуванням положень культурологічно-репресивної концепції протидії злочинності, яку розвиває професор О. М. Костенко.
При дослідженні корупційної злочинності кримінологи не завжди приділяють увагу вивченню суспільства, процесів, явищ, які відбуваються в ньому, а концентрують свої зусилля переважно на кримінально-правових аспектах проблеми. Комплексно кримінологічна проблема протидії корупційній злочинності в Україні за порівняно тривалий період (1991–2015 рр.) не розглядалася. Враховуючи викладене, тема протидії корупційній злочинності в Україні в контексті сучасної антикорупційної стратегії є актуальною для юридичної науки та практики. 
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дисертаційне дослідження здійснювалось у межах планових тем відділу проблем кримінального права, кримінології та судоустрою Інституту держави і права ім. В. М. Корецького НАН України – «Протидія корупційній злочинності в Україні в умовах реформування кримінальної юстиції» на 2012–2014 рр. (номер державної реєстрації 0112U007120), «Проблеми забезпечення правопорядку засобами кримінальної юстиції (в контексті європейських стандартів)» на 2014–2016 рр. (номер державної реєстрації 0114U003872).
Мета і завдання дослідження. Метою дослідження є розробка теоретичних кримінологічних і низки кримінально-правових засад протидії корупційній злочинності в Україні в контексті сучасної антикорупційної стратегії, формулювання пропозицій, спрямованих на забезпечення підвищення ефективності діяльності у сфері протидії корупційній злочинності в Україні. 
Для досягнення цієї мети поставлено такі завдання: 
– реконструювати підходи до вивчення феномена «корупція» та методи дослідження корупційної злочинності, які застосовувалися вченими в минулий та сучасний періоди, уточнити понятійно-категорійний апарат;
– розглянути відомі в кримінології моделі еволюції та форми проявів корупції та виокремити модель, яка характерна для України в сучасний період;

– на основі аналізу розвитку вітчизняного антикорупційного законодавства в сучасний період оцінити ефективність антикорупційної політики України; 
– окреслити проблеми класифікації корупційних загроз національній безпеці України;
– узагальнити чинники, які сприяють поширенню організованої корупційної злочинності, що становить загрозу національній безпеці України в сучасний період;
– розглянути зміст організованих форм корупційної злочинності, встановити співвідношення понять «корупційна злочинність» та «організована корупційна злочинність»;
– окреслити теоретичні та практичні проблеми щодо механізмів зменшення негативного впливу корупційної злочинності на суспільство;
– визначити основні чинники протидії корупції в зарубіжних державах і дослідити ступінь їх впливу на її загальний рівень;
– встановити ступінь поширеності, причини корупційної злочинності та запропонувати шляхи протидії цьому явищу в окремих сферах життєдіяльності суспільства в сучасний період;
– на основі зарубіжного досвіду визначити основні напрямки підвищення ефективності Національної антикорупційної стратегії. 
Об’єктом дослідження є суспільні відносини, які виникають у процесі протидії корупційній злочинності в Україні.
Предметом дослідження є кримінологічні та кримінально-правові проблеми протидії корупційній злочинності в Україні в контексті сучасної антикорупційної стратегії. 
Методи дослідження. Методологічною основою дисертаційного дослідження є сучасна теорія наукового пізнання соціальних явищ, що охоплює комплекс загальнонаукових та спеціальнонаукових методів. Загальнофілософська методологія як концептуальний підхід наукового дослідження допомогла визначити загальну стратегію дослідження та інтерпретацію його результатів. Застосування методу структурно-функціонального аналізу дозволило розглянути корупційну злочинність як сукупність злочинних діянь, визначити її соціальну обумовленість, закономірності та тенденції розвитку, вплив на суспільство (розділи 2–6). Історичний та історико-правовий методи застосовано для розкриття генези основних понять і тенденцій розвитку антикорупційного законодавства за часів незалежності України (підрозділи 2.1, 3.1, 3.2), змісту олігархізації політичної влади в Україні у сучасний період (підрозділ 4.4), характеристики сучасного стану корупційної злочинності в окремих сферах суспільного життя (розділ 5). Метод системного аналізу дав змогу розглянути певні співвідношення між складовими елементами корупційної злочинності, а також її зв’язки з іншими соціальними явищами і процесами, які впливають на неї (розділ 4, підрозділ 6.2). Формально-юридичний метод забезпечив дослідження змісту та структури правових норм антикорупційного спрямування, їх класифікації, відповідності правилам законотворчої техніки (розділ 2,  підрозділи 5.1, 6.6). Порівняльно-правовий метод використано під час порівняння норм кримінального законодавства України з відповідними нормами кримінальних законів інших держав (підрозділи 3.1, 6.3). Синергетичний метод дозволив вивчити суспільство, його інститути у протидії корупційній злочинності як системи, що характеризуються відкритістю, взаємопроникненням, нерегулярністю зв’язків, функціональною нестабільністю, розвиток яких відбувається нелінійно під впливом широкого спектра чинників, часто випадкових, особливо в їх кризових, нестабільних станах (розділ 5). Феноменологічний метод використаний при з’ясуванні природи та механізму індивідуальної злочинної поведінки корупціонера, впливу визначених автором чинників протидії корупційній злочинності на її загальний рівень і рівень ефективності протидії корупції в окремих державах (підрозділ 6.3). Метод експертних оцінок дозволив сформулювати висновки щодо заходів протидії корупційній злочинності (розділ 5, підрозділи 6.4, 6.5). Математичний метод урахований при розгляді проблеми застосування комп’ютерного моделювання до аналізу організованої корупційної злочинної діяльності (підрозділ 6.1). Застосовано методи аналогії, статистичного аналізу, соціологічні (анкетування; спостереження; вивчення документів). Анкетування використовувалося для дослідження причин поширення корупційної злочинності в органах внутрішніх справ і медичних закладах системи охорони здоров’я України (підрозділи 5.2, 5.4). Метод спостереження використовувався через безпосереднє сприйняття дисертантом під час її роботи в органах внутрішніх справ України соціальних процесів, пов’язаних з корупцією, які відбуваються в суспільстві, вивчення особи злочинця та реєстрації конкретних подій і ситуацій (підрозділи 5.1, 5.2, 5.3, 6.5). Вивчення документів, зокрема, ЗМІ, як джерела кримінологічно-значущої інформації дало можливість визначити основні напрями та окреслити проблеми протидії корупційній злочинності в сучасний період (розділ 5, підрозділ 6.6). 
Емпіричну основу становлять результати анкетування дисертантом респондентів: 335 атестованих працівників служб БОЗ, БЕЗ, БНОН, КР, ОТВ УМВС України в м. Севастополь та районних відділів (усього 148 осіб), ГУБОЗ МВС України, ГУ МВС України в Київській області, ДДСБЕЗ МВС України та Міжвідомчого НДЦ при РНБО України (усього 136 осіб). Крім того, було анкетовано 51 особу – групу з представників усіх обласних управлінь МВС України. На основі розробленої дисертантом анкети проведено анкетування 680 громадян різних регіонів, професій і соціальних груп щодо з’ясування причин корупції в галузі охорони здоров’я в Україні. Вивчено матеріали судової практики та статистичні дані правоохоронних органів. Положення та висновки дисертації ґрунтуються на нормах Конституції України, нормативно-правових актів Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, підзаконних нормативно-правових актів щодо протидії корупції, міжнародно-правових документів у сфері протидії корупції. Джерельну базу дослідження становлять також політична, правова публіцистика, довідкові видання і статистичні матеріали. У процесі підготовки дисертації поряд із роботами з кримінології використовувалась філософська, соціологічна, кримінально-правова, кримінально-процесуальна та інша література за темою дослідження.
Наукова новизна одержаних результатів полягає в тому, що дисертація є першим в юридичній науці комплексним дослідженням кримінологічних і низки кримінально-правових проблем протидії корупційній злочинності в Україні в контексті сучасної антикорупційної стратегії, основаним на  культурологічно-репресивній концепції. Такий підхід дає можливість встановити причини та визначити дієві заходи протидії корупційній злочинності в Україні, що важливо для вирішення тактичних і стратегічних завдань держави та суспільства в цьому напрямі. У дисертації висунуто і обґрунтовано ряд теоретичних і прикладних понять, положень та висновків, зокрема:
уперше:
1) виділено значимі чинники (критерії) протидії корупційній злочинності в окремих зарубіжних країнах, за якими можна порівнювати ефективність їх впливу на загальний рівень корупції. Встановлено, що наявність спеціалізованих антикорупційних органів та етичних стандартів державних службовців не є показовими чинниками запобігання вчиненню корупційних діянь. Існує пряма залежність між економічним рівнем розвитку держави та рівнем корупції в країні – чим вище такий рівень, тим менший рівень корупції. Кримінальна відповідальність за корупційні діяння є обов’язковим чинником протидії явищу для всіх країн. Частково дієвими є заходи профілактики. Залучення населення і громадських організацій до протидії корупційній злочинності та політична воля уряду для проведення відповідних реформ є важливими чинниками, які суттєво мінімізують корупцію;
2) систематизовано відомі в кримінології моделі еволюції та форми проявів корупції та доведено, що Україна характеризується олігархічною моделлю корупційних відносин, що необхідно в першу чергу враховувати при визначенні заходів протидії корупційній злочинності;
3) сформульовано авторські поняття «вимірювання рівня корупції» та «оцінювання корупції». Вимірювання рівня корупції (характеристика) здійснюється при оцінюванні корупційних взаємовідносин: між країнами; в окремо взятій країні; в кожній сфері соціального життя країни (глобальний, державний та локальний виміри). Ключовими критеріями для оцінювання визначено: реальний стан корупції (поширеність); сприйняття корупції населенням; ефективність заходів протидії корупції;
4) виявлено основні риси законодавчої антикорупційної політики України в сучасний період, яка характеризується формальним підходом, декларативністю, непослідовністю, зволіканням з прийняттям законів, заполітизованістю. Аналіз розвитку антикорупційного законодавства в сучасний період свідчить про його неефективність, що дає підстави для висунення гіпотези про недостатність врахування проблеми формування рівня правової культури та правосвідомості громадян при розробці державної антикорупційної політики;
5) запропоновано введення в науковий обіг поняття «організована корупційна злочинність» як різновид економічної злочинності – статистично обумовлена сукупність злочинних діянь осіб і груп, які відповідно до кримінального закону є корупційними злочинами та кваліфікуються за ознаками, притаманними організованій злочинній групі та злочинній організації;
6) визначено корупційні ризики в діяльності прокурорів, слідчих при формуванні Єдиного реєстру досудових розслідувань. Обґрунтовано необхідність встановлення кримінальної відповідальності за умисне невнесення прокурором, слідчим відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб, в тому числі, якщо ці протиправні діяння було вчинено з метою отримання неправомірної вигоди;
7) встановлено поширеність і причини корупційної злочинності в ОВС України в сучасний період. Кримінологічно-значущою причиною корупційної злочинності в ОВС України згідно з культурологічною концепцією протидії злочинності є низька соціальна культура працівників міліції;
8) доведено неефективність діяльності антикорупційних підрозділів органів державної влади в Україні у протидії корупційній злочинності в сучасний період, а тому недоцільність включення їх до штатів органів виконавчої влади при формуванні антикорупційної стратегії України;
9) обґрунтовано необхідність криміналізації таких діянь, як поширення завідомо недостовірної інформації на замовлення представником засобу масової інформації та замовлення йому виготовлення інформаційного продукту неправдивого змісту;
10) на основі культурологічно-репресивного підходу запропоновано шляхи підвищення ефективності національної антикорупційної стратегії, які полягають у створенні координуючих і моніторингових органів, а також у забезпеченні реальної, а не формальної участі громадянського суспільства в протидії корупційній злочинності, зокрема за допомогою просвітницьких методів, що сприяють формуванню антикорупційної культури в суспільстві;
11) доведено, що назва Закону України «Про запобігання корупції» не відповідає його змісту, адже є констатацією заперечення існування корупційної злочинності в Україні. Виходячи з того, що корупція в Україні об’єктивно існує, а також семантичного тлумачення слів «запобігання» та «протидія» запропоновано при визначенні суспільних відносин, метою яких є мінімізація рівня корупційної злочинності, застосовувати термін «протидія», а не «запобігання»; 
12) запропоновано доповнити статтю 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначеннями термінів «протидія корупції» та «суб’єкти протидії корупції»; 
13) запропоновано доповнити статтю 44 КК України частиною третьою, в якій передбачити, що звільнення від кримінальної відповідальності не застосовується у випадку вчинення суб’єктом кримінального правопорушення (злочину), яке містить ознаки корупції та корупційного правопорушення;

удосконалено:
14) обґрунтування недоцільності визначення у примітці до однієї статті КК України переліку корупційних злочинів, на основі чого запропоновано виключити примітку до ст. 45 КК України;
15) класифікація корупційних загроз у Законі України «Про основи національної безпеки України». Корупцію слід вважати загрозою національній безпеці України та порушенням прав і свобод людини не лише у сфері державної безпеки, але й в інших сферах, зазначених у цьому Законі;
дістали подальшого розвитку:
16) реконструкція підходів до вивчення феномена «корупція» в минулий період, а саме, виокремлено періоди, для яких характерне застосування таких методів: давніх часів – політичний, натуралістичний, філософський, початок XIX ст. – політологічний, правовий, середина XIX ст. – ревізіоністський, кінець XIX ст. – економічний, початок XX ст. – структурний, середина XX ст. – відбуваються ревізії розроблених раніше теорій і методів дослідження корупційної злочинності, які застосовуються вченими в сучасний період – історичний, економічний, соціально-натуралістичний, державно-управлінський, структурний, кібернетичний, синергетичний, феноменологічний, правовий, соціологічний;
17) уточнення понятійно-категорійного апарату у сфері дослідження протидії корупції: запропоновано кримінологічні визначення понять «корупційна злочинність»; «протидія корупційній злочинності»;
18) наукові положення культурологічно-репресивної концепції протидії злочинності, що становить систему організаційних, правових, а також соціально-культурних заходів, спрямованих на створення в суспільстві негативного ставлення до корупції шляхом формування у громадян високого рівня соціальної культури (політичної, економічної, правової, релігійної, наукової тощо). Доведено, що досягти мінімізації корупційної злочинності в Україні можна виключно в поєднанні законодавчих заходів, кримінального судочинства з просвітницькими методами, які мають підвищити соціальну культуру громадян;
19) конкретизація чинників поширення організованої корупційної злочинності в Україні в сучасний період, що становлять загрозу національній безпеці України (широкий перелік); 
20) науковий підхід щодо застосування методів математичного моделювання до аналізу організованої корупційної злочинності. Зроблено висновок, що одним із механізмів протидії корупційній злочинності є застосування кібернетики, а саме: методів математичного моделювання, що недостатньо використовується в Україні, однак може сприяти глибшому розумінню найважливіших соціальних процесів, що відбуваються в українському суспільстві, зокрема, слугувати методом вирішення проблем протидії корупційній злочинності;
21) науковий погляд на можливості використання потенціалу громадянського суспільства України у протидії корупційній злочинності. Резерв впливу громадських організацій у протидії корупційним правопорушенням недостатньо використовується державою з ініціативи самої держави, яка має активніше залучати їх до формування державної політики у сфері протидії корупції;
22) науковий підхід до проблеми функціонування ЗМІ в умовах корупційного суспільства, яка полягає у використанні засобів масової інформації як політичного впливу влади, що призводить до підвищення криміналізації суспільства;
23) позиції кримінології щодо політичного змісту корупції. Доведено, що олігархізація політичної влади в Україні в сучасний період є однією із специфічних форм організованої корупційної злочинності. Специфіка олігархізації полягає в тому, що для неї характерна наявність еліти, яка бере на себе функцію керівництва масами в державі завдяки пасивності, недосконалості правової свідомості та культури громадян. Наявна проблема порушення законів етики і моралі з обох сторін – народу та олігархічного керівництва, унеможливлює розвиток демократії, що сприяє поширенню корупційної злочинності;
24) уявлення про корупцію «українського зразка», яке обумовлює, що для ефективної протидії їй слід розробити адекватну саме цьому типу корупції (а не корупції взагалі) технологію протидії. Виокремлена автором специфічна форма корупції для України – олігархічна, дає можливість сконцентрувати зусилля держави у протидії корупційній злочинності саме в цьому напрямі та застосувати саме ті механізми, які є найефективнішими;
25) концептуальні позиції щодо «люстрації» суддівського корпусу та доведено доцільність її використання як засобу протидії корупції. Для цілей «люстраційного» закону сформульовано поняття «порушення присяги» як учинення суб’єктом «люстрації» корупційних правопорушень, відповідальність за які передбачена КК України та КУпАП, порушення ним норм процесуального та матеріального права, морально-етичних засад, конвенційних документів Ради Європи щодо захисту прав людини і основоположних свобод тощо;
26) теза, що корупційна злочинність у галузі охорони здоров’я України є однією з найгостріших проблем українського суспільства, загрозою національній безпеці держави. На основі проведеного соціологічного дослідження підтверджено гіпотези дисертанта, що 1) корупція є системним і поширеним явищем у сфері медичного обслуговування населення України; 2) однією з причин корупційних зловживань у діяльності лікарів є недостатнє фінансування медичної галузі; 3) корупція у відомчих медичних закладах є нижчою, ніж в інших лікувальних установах; 4) низька якість наявного медичного обладнання в українських лікарнях є результатом використання корупційних схем особами, які мають доступ до закупівлі та розподілу медичної техніки; 5) висока ціна на лікарські засоби та розповсюдження великої кількості аптек є результатом корупційних правопорушень з метою наживи недобросовісних бізнесменів і вищого керівництва Міністерства охорони здоров’я України. Причини та умови, що породжують корупційну злочинність у сфері охорони здоров’я, класифіковано на: економічні, організаційно-управлінські, соціальні, морально-психологічні, правові. 
Практичне значення одержаних результатів дослідження полягає в тому, що вони становлять як науково-теоретичний, так і практичний інтерес. Сформульовані в дисертаційному дослідженні теоретичні положення, пропозиції, рекомендації та висновки були використані: 
– у практичній діяльності Ради національної безпеки і оборони України. Дисертант працювала членом робочих груп з питань аналізу чинного законодавства щодо виявлення системних вад, які сприяють вчиненню корупційних дій; з розробки проекту Положення про Національний антикорупційний комітет; з питань реформування судової системи в Україні; підготовки матеріалів до засідання Національного антикорупційного комітету з питання «Стан координації та взаємодії суб’єктів, які здійснюють заходи щодо запобігання і протидії корупції» (акт впровадження МНДЦ при РНБО України від 20 листопада 2012 р.);
– у науково-дослідній діяльності: при дослідженні наукових тем «Проблеми реалізації програми порогових країн фонду «Виклики нового тисячоліття» (зниження рівня корупції в державному секторі)» (2008 р.); «Запобігання і протидія організованій злочинності та корупції у сфері господарської діяльності» (2009 р.); «Проблеми запобігання та протидії корупції в правоохоронних та судових органах України» (2010 р.); «Детермінація організованої злочинності в Україні та визначення шляхів протидії» (2011 р.); при здійсненні наукового керівництва та за безпосередньої участі в науковому дослідженні «Корупція в Україні: стан і тенденції» (2012 р.); при підготовці наукових матеріалів «Аналіз правопорядку в Україні у 2005–2009 роках та першої половини 2010 року» Міжвідомчого науково-дослідного центру з проблем боротьби з організованою злочинністю при РНБО України та Науково-дослідного інституту МВС України, «Злочинність та корупція в Україні за 2005–2010 роки в контексті проблем забезпечення національної безпеки» РНБО України (акт впровадження МНДЦ при РНБО України від 20 листопада 2012 р.); 
– у законотворчій діяльності, спрямованій на протидію корупційній злочинності в Україні, при підготовці проектів нормативно-правових актів, законів України, наукових висновків до Апарату РНБО України, Комітету з питань боротьби з організованою злочинністю і корупцією Верховної Ради України, Генеральної прокуратури України (акт впровадження МНДЦ при РНБО України від 29 листопада 2012 р.);
– практичній діяльності Служби інформаційно-аналітичного забезпечення органів державної влади Національної бібліотеки імені В. І. Вернадського Національної академії наук України – дисертант є автором статей, оглядів, інформаційно-аналітичних матеріалів з тематики протидії корупції в Україні, опублікованих у спеціалізованих виданнях наукових підрозділів НБУВ, орієнтованих на задоволення інформаційних запитів членів Конституційної Асамблеї, органів державної влади, громадських організацій, наукових працівників та експертів (акт впровадження НБУВ НАН України від 12 лютого 2015 р.);
– навчальному процесі під час викладання в Інституті підвищення кваліфікації керівних кадрів Національної академії державного управління при Президентові України при навчанні державних службовців і посадових осіб місцевого самоврядування (акт впровадження результатів дисертаційного дослідження від 26 грудня 2013 р.; довідка про впровадження та апробацію результатів дисертаційного дослідження НАДУ від 4 грудня 2013 р. № 18-09/777).
Матеріали дисертації можуть бути використані під час підготовки підручників і навчальних посібників, підготовки та проведення лекцій, семінарських занять з курсу кримінології, в науково-дослідній роботі викладачів, студентів, ад’юнктів, курсантів та слухачів. Запропонована дисертантом концепція може бути використана для корегування Національної стратегії протидії корупції, а також внесення відповідних змін до законодавчих та інших нормативно-правових актів України з цього напрямку. 
Особистий внесок здобувача. Положення, викладені в дисертації, розроблені автором особисто. Наукові ідеї та розробки, що належать співавторам опублікованих робіт, не використовуються. Висновки та положення дисертації мають самостійний характер. В опублікованих у співавторстві наукових працях особистим внеском здобувача є власні теоретичні розробки, які полягають у формулюванні авторських понять «вимірювання рівня корупції» та «оцінювання корупції», визначенні ключових критеріїв оцінювання корупції; удосконалення контролю за дотриманням стандартів етики українською владою; виокремленні позитивного досвіду зарубіжних країн у боротьбі з корупцією; висновках щодо формального характеру нормативних актів щодо протидії корупції, їх неефективності; відсутності прогресу та якісних змін у законодавчому та інституційному забезпеченні реалізації національної антикорупційної політики; механізмів і тактики протиправної діяльності з участю посадових осіб митних органів; аналізі причин та умов, що сприяють вчиненню корупційних діянь в органах прокуратури України, пропозиціях щодо мінімізації корупції в цих органах; аналізі видів і класифікації корупційних схем, висновках з пропозиціями щодо використання механізму проведення реформ Польщі у галузі медицини для України. 
Апробація результатів дисертації. Результати дослідження оприлюднені, зокрема, на: 1) міжнародних науково-практичних конференціях: «Актуальні проблеми протидії корупції» (Бєлгород, Росія, 14 жовтня 2010 р.); «Юридична наука України: історія, сучасність, майбутнє» (м. Донецьк, 18–19 жовтня 2013 р.); «Сучасний стан і перспективи розвитку держави і права» (м. Львів, 18–19 жовтня 2013 р.); «Теорія і практика сучасної юриспруденції» (м. Херсон, 13–14 грудня 2013 р.); «Правові реформи в пострадянських країнах: досягнення та проблеми» (м. Кишинів, Республіка Молдова, 28–29 березня 2014 р.); «Práva a slobody človeka a občana: mechanizmus ich implementácie a ochrany rôznych oblastiach práva» (м. Братислава, Словацька Республіка, 19–20 вересня 2014 р.); IV Міжнародній науково-практичній конференції «Поняття та категорії юридичної науки»; 2) IX звітній науково-практичній конференції «Сучасні проблеми розвитку державності та протидії злочинності», присвяченій 10 річниці заснування Кіровоградського юридичного інституту ХНУВС (м. Кіровоград, 5–6 травня 2011 р.); 3) щорічній науково-практичній конференції «Правовий світогляд: людина і право» (м. Київ, 22 квітня 2014 р.); 4) міжнародному круглому столі «Моделі колективної безпеки: інформаційний вимір» (м. Київ, 27 квітня 2011 р.); 5) семінарі «Організація контролю та виконавської дисципліни в органах влади» (Інститут підвищення кваліфікації керівних кадрів Національної академії державного управління при Президентові України, 28–29 листопада 2013 р.; 6) засіданні робочої групи «Перспективи співробітництва України та ЄС у сфері юстиції, свободи та безпеки» (4 сесійне засідання, проект «Національний Конвент України щодо ЄС на тему «Актуальні питання реалізації антикорупційної політики в державах – членах ЄС та країнах Східного партнерства: досвід для України» (м. Київ, 7 грудня 2011 р.).
Публікації. Результати дисертаційного дослідження викладені в 51 публікації, в тому числі в 3 монографіях (1 – одноособова), 1 навчальному посібнику, 1 навчально-методичному матеріалі, 21 науковій статті у фахових виданнях України, 6 зарубіжних виданнях, 9 тезах доповідей на конференціях і семінарах, 10 працях, які додатково відображають наукові результати дисертації.
Структура дисертації. Дисертація складається з переліку умовних позначень, вступу, розділів, які поділені на 21 підрозділ, висновків, списку використаних джерел, додатків. Загальний обсяг дисертації становить 479 сторінок, з них список використаних джерел (590 найменувань) на 66 сторінках, додатки – на 30 сторінках.

ОСНОВНИЙ ЗМІСТ РОБОТИ

У вступі обґрунтовано актуальність теми дослідження, ступінь наукової розробки цієї тематики, сформульовано мету та завдання дослідження, його об’єкт та предмет, розкривається наукова новизна, практичне значення одержаних результатів, наводяться дані щодо апробації результатів дисертації та кількість публікацій.
Розділ 1 «Теоретико-методологічна база дослідження проблеми протидії корупційній злочинності» складається з двох підрозділів.
У підрозділі 1.1 «Стан наукової розробки проблеми протидії корупційній злочинності» зазначено, що проблеми «корупції» у минулий період, це – проблеми непорушності інституту власності, які відображено у працях зазначених вчених і мислителів. Розглянуто дані вчених щодо розвитку «корупційної тематики» протягом усього періоду публікаційної Інтернет-активності. Першим вченим, робота якого з’явилася у всесвітній мережі та присвячена проблемі політичної корупції, є Дж. Г. Форд (1904 р.). Окремі аспекти протидії корупції в дореволюційний і радянський періоди розглядалися переважно в контексті боротьби з хабарництвом. Лише на початку 90-х років минулого століття відбувається формування законодавчої бази протидії корупції, що почасти пояснює обмеженість охоплення вченими проблем протидії корупційній злочинності. 
Аналізуються наукові праці щодо проблем протидії корупційній злочинності  таких вчених: П. П. Андрушка, В. В. Астаніна, А. І. Долгової, М. І. Камлика, О. М. Костенка, О. Г. Кулика, О. М. Литвинова, М. І. Мельника, А. А. Музики, Є. В. Невмержицького, Б. В. Романюка, А. В. Савченка, Є. Д. Скулиша, П. Л. Фріса, М. І. Хавронюка та інших. Критичному аналізу піддані позиції вчених щодо понятійно-термінологічного апарату досліджуваної проблеми; розробки стратегії протидії злочинності в сучасний період; реформування антикорупційного законодавства України; напрямів антикорупційної політики України в сучасних умовах; інституційного забезпечення корупції; вдосконалення національного кримінального законодавства у сфері протидії корупційній злочинності; проблем сучасної кримінально-правової політики у сфері боротьби зі злочинністю у світлі концепції реформування кримінальної юстиції. 
У підрозділі 1.2 «Методологічні засади дослідження протидії корупційній злочинності» зазначено, що залежно від тієї ролі, що надавалася каральним і некаральним засобам, і уявлень про ці засоби існують такі концепції протидії злочинності, які можна умовно класифікувати на три групи: 1) каральні; 2) некаральні; 3) карально-некаральні. 
Шляхом реконструкції підходів до вивчення феномена «корупція» в минулий період дисертантом виокремлено методи та періоди, для яких характерне застосування цих методів. Підкреслено, що нині вчені застосовують переважно правовий, соціологічний, державно-управлінський, економічний і політологічний підходи до аналізу корупції. Зазначено, що при дослідженні проблем корупційної злочинності, кримінологи віддають перевагу вивченню офіційної статистики, проте важливим є дослідження корупційної злочинності, яке ґрунтується на вивченні об’єктивної дійсності, безпосереднього спостереження. Корупційну злочинність як сукупність зв’язків і відносин у суспільстві кримінологи розглядають з різних позицій у межах науки про суспільство і людину. Обов’язковим при цьому є врахування результатів, отриманих в інших науках. Тож ефективним, з точки зору кримінології, є міждисциплінарний підхід, який враховує неоднозначність такого явища, як корупція. Автор доводить доцільність використання в роботі синергетичного, феноменологічного, компаративістського, математичного, історичного методів, методу експертних оцінок, системного аналізу, вивчення документів. Дисертант обґрунтовує, що аналітичну розвідку можна вважати інструментом такого спеціального методу, як вивчення документів при дослідженні проблеми протидії корупційній злочинності. Глобальна інформатизація суспільства робить актуальною ідею використання ЗМІ як джерела кримінологічної інформації про корупційну злочинність. 
Автор, використовуючи комплекс сучасних методів дослідження корупції та корупційної злочинності, вважає доцільним виокремлення культурологічно-репресивного підходу як такого, що найбільше розкриває причини і дає можливість визначити адекватні заходи протидії корупції. 

Розділ 2 «Концептуальні засади визначення сутності корупції та її ознаки» складається з трьох підрозділів.
У підрозділі 2.1. «Сутність і генеза понять «корупція» та «протидія корупції» зроблено висновок, що умовно до заходів «протидії» корупції, які проводилися державою у XV–XX століттях на території сучасної України, можна віднести правові, каральні, соціальні. Як випливає з аналізу наукових досліджень щодо корупції в зазначений період, термін «протидія» вченими не використовувався. Найбільш вживаними термінами, які відображали антикорупційні заходи, були «боротьба» та «викорінення». Масштаби і характер участі населення та громадян на різних історичних етапах відрізняються. Спираючись на фундаментальні положення кримінологічної теорії протидії корупції, обґрунтовано некоректність застосування вченими терміна «протидія» під час кримінологічних досліджень, які відображають інші суспільні відносини. Розглянуто зміст та визначено поняття «суб’єкти протидії корупції» для цілей Закону України «Про запобігання корупції». Аргументами на користь таких змін є те, що узагальнене поняття суб’єктів протидії корупції наводиться різними вченими країн СНД і в міжнародних документах щодо протидії корупції, а також виходячи з визначення «протидії корупції», що запропоновано автором у дисертації, та для його однозначного застосування усіма суб’єктами (і спеціальними, і загальними), які здійснюють протидію корупції. Діяльність спеціалізованих суб’єктів випливає з їх передбачених законом обов’язків або суспільних повноважень, закріплених в установчих документах. Загальними суб’єктами слід вважати усіх інших, діяльність яких спрямована на протидію корупційній злочинності.
Обґрунтовується необхідність внесення до Закону України «Про запобігання корупції» визначення терміна «протидія корупції». Враховуючи думки вчених і конвенційне закріплення термінів «протидія корупції» та «протидія корупційній злочинності», сформульовано їх авторські визначення. 
У підрозділі 2.2 «Класифікація моделей еволюції та форм проявів корупції» для визначення шляхів мінімізації рівня корупційної злочинності в Україні автор уважає за потрібне визначитися з моделлю її розвитку в державі, для чого розглядає відомі моделі еволюції, характерні для певних країн світу. Зазначено, що моделі еволюції корупції характеризують сутність перетворення її форм за певний період. Аналіз характеру проявів корупції в різних державах дає підстави стверджувати, що сьогодні в Україні найбільш виразно спостерігається олігархічна модель, що підтверджують також результати дослідження, викладені в підрозділі 4.4 дисертації. Розглянувши види корупції, які застосовують дослідники, автор узагальнює, аналізує й уточнює класифікацію видів корупції. Характерним для України є стійкість проявів корупції на нижньому рівні державної влади та збільшення проявів корупції на вищому рівні державної влади. Загальна тенденція еволюції корупційних відносин в Україні в сучасний період – це поступове перетворення їх форм в олігархічну модель. 
У підрозділі 2.3 «Сутність і поняття вимірювання та оцінювання рівня корупції» розглянуто підходи зарубіжних та вітчизняних фахівців і науковців до використання методик вимірювання рівня корупції, узагальнено індикатори вимірювання корупції, які застосовуються в різних державах, доведено необхідність їх класифікації та уніфікації в масштабі країни. При дослідженні рівня корупції слід розрізняти поняття її «вимірювання» та «оцінювання». Вимірювання корупції здійснюється за допомогою соціальних індикаторів або індексів (кількісний показник), а оцінювання слід розуміти як узагальнення результатів вимірювання та надання відповідної оцінки корупції, формулювання висновків тощо (якісний показник). Вимірювання рівня (характеристика) корупції здійснюється при оцінюванні: взаємовідносин між країнами; в окремо взятій країні; у кожній сфері соціального життя країни окремо. Автор класифікує, відповідно, глобальне, державне та локальне вимірювання. Ключовими критеріями оцінювання можна вважати: реальний стан корупції (поширеність); сприйняття корупції населенням; ефективність заходів протидії корупції. Для реалізації антикорупційної стратегії в Україні потрібно розробити національну систему вимірювання та оцінювання рівня корупції. Для цього запропоновано запровадити систему моніторингу корупції, яка б базувалася на загальних для усіх органів державної влади показниках та методиках дослідження.
Розділ 3 «Загальна характеристика сучасної антикорупційної стратегії України» складається з двох підрозділів.
У підрозділі 3.1 «Розвиток антикорупційного законодавства за часів незалежності України» автор виходить з того, що законодавча політика України у сфері протидії корупційній злочинності є частиною загальної політики нашої держави у протидії злочинності. Сучасний період у дисертації розуміється як часи існування України як незалежної держави (1991–2015 рр.). Звертається увага, що незважаючи на те, що протягом періоду, що розглядається, в Україні на державному рівні було прийнято багато нормативних актів, розроблено та затверджено ряд концепцій і програм у сфері протидії корупційній злочинності, масштаби корупції в Україні залишалися досить значними. Наведено ретроспективу нормотворчості у сфері протидії корупційній злочинності в Україні в сучасний період, підкреслено її характерні особливості в певні періоди, проводиться аналіз українського антикорупційного законодавства в контексті його виконання згідно з міжнародними рекомендаціями України, зокрема Ради Європи. Аналізуються прийняті останнім часом закони, що містять новації у сфері протидії корупційній злочинності. Проект Закону України «Про засади державної антикорупційної політики (Антикорупційна стратегія) на 2014–2017 рр.)», за висновками дисертанта, характеризується декларативністю, не має пріоритетів у вирішенні проблем корупції та містить неконкретні заходи щодо її мінімізації. Зважаючи на те, що всі корупційні правопорушення, пов’язані з отриманням неправомірної вигоди, згідно з внесеними до КК України змінами належать до злочинів, підкреслено необхідність єдиного для законодавства України про кримінальну відповідальність визначення неправомірної вигоди. Розглянуто думки українських вчених щодо норм проекту Закону України «Про внесення змін до чинного законодавства України щодо прав громадян в боротьбі з корупцією та зловживанням владою» від 31 березня 2014 р. Автор вважає цілком виправданим впровадження в кримінально-процесуальне право України інституту приватного кримінального переслідування корупційних діянь. Ідея залучити громадян до безпосередньої протидії корупційній злочинності автором підтримується, зокрема тому, що узгоджується з ключовою пропозицією дисертанта вважати «протидією корупції» заходи, які проводять і фізичні особи з власної ініціативи. Проте спосіб реалізації такої ідеї, викладеної в проекті Закону України № 4607, який було розроблено з метою одержання державою реальної допомоги громадянського суспільства в протидії корупції, обраний неправильно. Отже, це питання потребує подальшого вивчення. Обґрунтовується недоцільність включення в одну норму переліку усіх статей, які передбачають кримінальну відповідальність за корупційні злочини, на основі чого запропоновано виключити зі ст. 45 КК України примітку, яка містить перелік корупційних злочинів, передбачених окремими нормами кримінального законодавства. Наводяться аргументи щодо доцільності включення до статті 44 КК України частини третьої такого змісту: «Звільнення від кримінальної відповідальності не застосовується у випадку вчинення суб’єктом кримінального правопорушення (злочину), яке містить ознаки корупції і корупційного правопорушення», та виключення зі статей 45–48 КК України словосполучення «крім корупційних злочинів». 
Виділено основні риси законодавчої антикорупційної політики України в сучасний період, яка характеризується формальним підходом, декларативністю, непослідовністю, зволіканням з прийняттям законів, заполітизованістю. Аналіз розвитку антикорупційного законодавства в сучасний період свідчить про його неефективність, що дає підстави для висунення, зокрема, гіпотези про неврахування рівня соціальної культури громадян при розробці державної антикорупційної політики, що обумовлює розгляд цього питання в розділі 6 дисертації. Для вироблення ефективної державної політики протидії корупційній злочинності має бути побудовано концепцію комплексного впливу на прояви корупції, яка, серед іншого, включає: підвищення рівня соціальної культури громадян, соціальні заходи, наукове супроводження вироблення і реалізації державних заходів протидії; забезпечення ефективності кримінальної юстиції.
У підрозділі 3.2 «Проблеми антикорупційної експертизи нормативно-правових актів України» досліджено історію розробки концепції антикорупційної експертизи в Україні, базовою моделлю для якої слугує кримінологічна експертиза. Розглянуто досвід Вірменії, Молдови, Російської Федерації щодо аналізу нормативно-правових актів на корупціогенність. 
Серед багатьох корупційних ризиків, що виникають у процесі застосування законодавства України, автор відмічає його нестабільність. Більшість законів, які приймаються Верховною Радою України, спрямовані на внесення змін і доповнень до чинних законів. За сферами регулювання значну перевагу при цьому мають законопроекти економічного характеру та з питань галузевого розвитку. Підкреслено, що, за оцінками експертів, низка законопроектів, внесених на розгляд Верховної Ради України та вже ухвалених, має лобістське спрямування. Наводиться узагальнена практика Міністерства юстиції України щодо проведення експертизи проектів нормативно-правових актів на наявність корупціогенних факторів. Вказується на обмеженість сфер, відносно яких здійснюється антикорупційна експертиза чинних нормативно-правових актів. Автор робить висновок про необхідність розглянути подібні сфери з метою зазначеної експертизи також у вузькому розумінні. Наголошується на потребі в розробці методик визначення ризиків виникнення корупції в конкретних сферах суспільного життя з урахуванням специфіки кожної з них та норм законодавства, що регулюють суспільні відносини у цих сферах. З метою вдосконалення механізму застосування антикорупційної експертизи в Україні автор пропонує передбачити кримінальну відповідальність за підготовку завідомо неправдивого експертного висновку щодо наявності або відсутності в законопроекті корупціогенних факторів. Розглянувши підстави і умови криміналізації, дисертант вважає, що підготовка неякісного законопроекту в контексті його корупціогенності, є достатньо суспільно небезпечним для криміналізації цього протиправного діяння. Автор пропонує розширити перелік корупціогенних факторів, визначених у Методології проведення антикорупційної експертизи проектів нормативно-правових актів, включивши фактори, які встановлюють для правозастосувача необґрунтовано широкі межі угляду (розсуду) або можливість необґрунтованого виключення із загальних правил, та фактори, які містять невизначені, важко виконувані та (або) обтяжуючі вимоги до громадських організацій. 
Розділ 4 «Специфіка організованої корупційної злочинності в Україні» складається з чотирьох підрозділів.
У підрозділі 4.1 «Поняття «організована корупційна злочинність» та проблеми співвідношення складових терміна» розглянуто зміст і значення понять «корупційна злочинність», «організована корупційна злочинність», «організована економічна злочинність» та проблеми співвідношення цих термінів. Враховуючи думки вчених і конвенційне закріплення терміна «корупційна злочинність», дисертант пропонує його визначення. Зазначено, що науковцями широко застосовується поняття «організована економічна злочинність» та є приклади вживання термінів «організована корупційна злочинність», «корупційні злочини організованого характеру», «організована корупція», але не надається їх визначення. Автор пропонує ввести в науковий обіг і дає визначення поняття «організована корупційна злочинність».
У підрозділі 4.2. «Характеристика та проблеми класифікації корупційних загроз національній безпеці України» розглянуто види та класифікацію корупційних загроз у різних сферах життєдіяльності держави і суспільства як чинників, що негативно впливають на національну безпеку України в сучасний період. Це дозволило виділити окремі з них, нейтралізація яких входить до сфери компетенції правоохоронних органів: загрози правам і свободам громадян, духовним цінностям і моралі в суспільстві; конституційному ладові; суверенітету і територіальній цілісності держави; економіці країни. Обґрунтовується, що корупційна злочинність тісно пов’язана з порушенням прав людини, бо захист своїх прав у корумпованому суспільстві громадяни часто вимушені здійснювати через вчинення ними корупційних діянь. Кожна із загроз у будь-якій сфері може бути наслідком корупції в певній галузі. Отже, корупційна злочинність є порушенням прав і свобод людини не тільки у сфері державної безпеки, але й в інших сферах. Проте в Законі України «Про основи національної безпеки України» порушення прав і свобод людини визначається лише у сфері державної безпеки, внутрішньополітичній сфері та опосередковано – в інформаційній сфері. Тож, виходячи, зокрема, із соціально-натуралістичної концепції права, можна зробити висновок, що всі існуючі види корупційних загроз національній безпеці України в будь-яких сферах об’єктивно охоплюються ширшим поняттям – «порушення прав і свобод людини». Дисертант пропонує цей факт врахувати при побудові класифікації загроз національній безпеці в Законі України «Про основи національної безпеки України».
У підрозділі 4.3 «Чинники поширення організованої корупційної злочинності» аналіз розвитку соціально-політичної та економічної ситуації за часів незалежності України дозволив автору виділити ряд внутрішніх і зовнішніх чинників, які сприяють підвищенню криміналізації суспільства і зростанню проявів організованої корупційної злочинності. На основі кримінологічного аналізу основних чинників, що впливають на зовнішньополітичну, соціальну, політичну, військову, економічну безпеку та сприяють поширенню організованої корупційної злочинності в Україні, зроблено висновки, що усі розглянуті процеси, що призвели до тотального поширення корупції, відбувалися на основі та в період перебудови держави, розглянуто причини і наслідки цього. 
У підрозділі 4.4 «Олігархізація як специфічна форма організованої корупційної злочинності в Україні» зазначено, що Україні притаманна олігархічна модель корупції, тому автор детальніше розглядає феномен олігархізації політичної влади в Україні в сучасний період. Розглянувши поняття і зміст олігархії з часів Платона та Аристотеля та за часів незалежності України, автором розкрито політичний зміст корупції. У 1991 р. Україна законодавчо задекларувала демократичний політичний вибір, проте соціальною базою олігархічних структур була колишня партійно-радянська номенклатура, яка здійснювала фактичний контроль за ключовими сферами економічної діяльності. До середини 90 років минулого століття в Україні йшлося переважно про регіональні «клани», які боролися за вплив на центральну владу, представлену так званою «партією влади». Після президентських виборів 1999 р. і референдуму 2000 р. основними впливовими політичними фігурами стають олігархічні групи. Типовим для олігархічного угруповання є наявність політичного синдикату, що поєднує в собі друковані видання, контроль над телеканалами, має прямий вплив на відповідні політичні структури, партії, блоки. Акцентовано, що за 24 роки Україна досягла критичного рівня олігархізації. За висновками автора, олігархізація в Україні – це одна зі специфічних форм організованої, і за своєю суттю та наслідками, економічної злочинності та корупції. Враховуючи виокремлення в суспільстві еліти, що і є проявом «залізного закону олігархії», розробленого Р. Міхельсом, дисертант робить висновок, що специфіка олігархізації в Україні полягає в тому, що для неї характерно наявність еліт, яка бере на себе функцію керівництва масами в державі завдяки пасивності, недосконалості соціальної культури громадян. Наявна проблема порушення законів етики і моралі з обох сторін – народу та олігархічного керівництва держави сприяє поширенню корупційної злочинності. 
Розділ 5 «Кримінологічна характеристика сучасного стану корупційної злочинності в окремих сферах суспільного життя в Україні» складається з чотирьох підрозділів.
Підрозділ 5.1 «Характеристика сучасного стану корупції в органах прокуратури України». На основі аналізу офіційної статистики зроблено висновок, що порівняно з іншими правоохоронними відомствами факти корупції в органах прокуратури майже не викриваються. На основі даних соціологічних опитувань, проведених в Україні щодо корупції в органах прокуратури, зроблено висновок про високий рівень поширеності корупційних практик з участю прокурора, який має специфічний статус у кримінальному провадженні, оскільки наділений значним обсягом контрольних повноважень. Ці повноваження, зокрема, дозволяють активно протидіяти корупційним проявам в інших правоохоронних органах. Однак на основі таких повноважень можуть формуватись і корупційні відносини. Наводяться результати опитування працівників органів прокуратури, які зазначають найпоширеніші види корупційних діянь у системі органів прокуратури, та дані Служби безпеки України, які вказують на основні прояви корупційних правопорушень серед працівників органів прокуратури. Зазначено основні причини корупційних проявів і внесено пропозиції щодо мінімізації корупційної злочинності в органах прокуратури України. Показовим прикладом корупційних практик прокурорами та слідчими слугує умисне невнесення відповідних відомостей про кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Розглянуто проблемні питання формування ЄРДР, встановлено найпоширеніші схеми ухиляння прокурорів від внесення відповідних відомостей про кримінальні правопорушення до ЄРДР, на основі чого виявлено корупційні ризики в роботі прокурорів і слідчих. З огляду на суспільну небезпечність цього діяння автор вносить пропозиції щодо доповнення КК України нормою, яка передбачає кримінальну відповідальність за умисне невнесення прокурором, слідчим відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. 
У підрозділі 5.2 «Характеристика сучасного стану корупції в органах внутрішніх справ України» розглядаються соціологічні опитування компетентних установ з проведення таких досліджень. Автор аналізує дані засобів масової інформації, які можуть слугувати джерелом кримінологічної інформації про злочинність. На основі проведеного автором анкетування працівників міліції щодо вивчення причинного комплексу поширення корупції в органах внутрішніх справ України автор резюмує мотивацію, причини та фактори виникнення корупційних проявів у цих органах. 
У підрозділі 5.3 «Характеристика сучасного стану корупції в органах судової влади України» на основі даних соціологічних досліджень, статистичних даних Генеральної прокуратури України, міжнародних експертних оцінок, результатів моніторингу незалежності судової влади, проведеного Центром суддівських студій та Всеукраїнською незалежною судовою організацією, встановлено найістотніші чинники, що негативно впливають на стан незалежності суддів. Розглянуто основні типи корупційних зловживань у судовій гілці влади; зовнішні прояви корупційної поведінки суддів; найпоширеніші прояви корупційних правопорушень серед суддів; форми корупції, які застосовують судді; основні корупційні ризики в органах судової влади; фактори, що сприяють поширенню корупції в судових органах. Дисертантом окреслено концептуальні позиції щодо «люстрації» суддівського корпусу та доведено доцільність її використання як засобу протидії корупції. Враховуючи, що поняття «порушення присяги», яке містить українське законодавство, є неконкретним, на що Україні вказала Венеціанська комісія, автор пропонує викласти в Законі України про «люстрацію» тлумачення цього терміна.
У підрозділі 5.4 «Характеристика сучасного стану корупції в медичних закладах системи охорони здоров’я України» автор, проаналізувавши статистичні дані правоохоронних органів та інформацію періодичних видань з метою з’ясування стану корупції в медичній сфері, зазначає, що після розпочатої реформи медичної галузі ситуація на сьогодні суттєво не змінилася ні у виявленні та розкритті злочинів, ні в реальному стані корупції, ні в тому, як сприймають таке становище громадяни України. Зазначено умови та результати проведеного автором анкетування, запропоновано шляхи розв’язання проблем корупційної злочинності в системі охорони здоров’я України. Розглянуто досвід протидії корупційній злочинності в системі охорони здоров’я Польщі. Наголошується на доцільності використання Україною досвіду Польщі у протидії корупції в медичних закладах. 
Розділ 6 «Теоретичні та практичні проблеми протидії корупційній злочинності в Україні в контексті сучасної антикорупційної стратегії» складається з шести підрозділів.
Підрозділ 6.1 Теоретичні проблеми щодо механізмів зменшення негативного впливу корупційної злочинності на суспільство. Культурологічно-репресивна модель протидії злочинності передбачає, що у протидії корупційній злочинності застосовується два механізми: соціальна культура і репресія. У свою чергу всі засоби, здатні впливати на злочинність, можна класифікувати як безпосередні (засоби протидії злочинності) та опосередковані (засоби підвищення ефективності засобів протидії злочинності шляхом зміни психологічних властивостей людини. Поняття «механізм» вживається автором у контексті протидії корупційній злочинності як сукупність стану і процесів, з яких складається будь-яке явище або внутрішній устрій, система. Зазначено, що кримінологами не визначено чіткого переліку механізмів протидії корупційної злочинності. В роботі узагальнено позиції вітчизняних і зарубіжних вчених щодо сутності та класифікації механізмів протидії корупційній злочинності. Розглянувши антикорупційну політику Республіки Сінгапур, автор визначає основні чинники, які можуть забезпечити успіх у протидії корупційній злочинності для України. Акцентовано на досвіді міжнародних організацій (ООН, ОБСЄ, ОЕСР, МВФ, Всесвітнього банку, Євросоюзу, СОТ та інших) у застосуванні певних механізмів протидії корупційній злочинності. Одним із механізмів протидії корупційній злочинності, на переконання автора, що ґрунтується на власному професійному досвіді, є застосування кібернетики, зокрема методів математичного моделювання, до аналізу організованої корупційної злочинності, що може сприяти глибшому розумінню найважливіших соціальних процесів, що відбуваються в українському суспільстві. Автор розкриває суть та наводить приклади успішного застосування цих методів у зарубіжних країнах, зокрема метода моделювання корумпованих ієрархій. Встановлено конкретні кримінологічно-значущі проблеми застосування таких механізмів протидії корупційній злочинності та шляхи зменшення негативного впливу корупції на суспільство, які класифіковано на репресивні (каральні і некаральні); культурні, опосередковані. 
Підрозділ 6.2 Антикорупційна культура суспільства та індивідууму в мінімізації проявів корупційної злочинності. Як свідчать результати дослідження автора у розділах 3 і 6 дисертації, пріоритет в антикорупційній політиці України надається удосконаленню антикорупційного та кримінального законодавства та створенню державних антикорупційних органів. Але досвід показує (розділ 5), що більшість законів і заходів, спрямованих на боротьбу з корупційною злочинністю, на практиці не дає позитивних результатів. Причини такого стану справ, на думку дисертанта, пов’язані з культурою, менталітетом, традиціями корупційної діяльності в органах державної влади і правоохоронних органах. 
Автор розглядає думки філософів давніх часів і сучасних вчених щодо понять «правова культура» та «антикорупційна культура», зокрема, натуралістичний підхід до вивчення проблеми. Вивчивши також досвід формування антикримінальної культури громадян у Сінгапурі та Грузії, питання законодавчої регламентації етики державного службовця в Україні, автор дійшла висновку щодо першочергової ролі антикорупційної культури у протидії корупційній злочинності в Україні. 
Підрозділ 6.3 «Феноменологія та порівняння чинників ефективності протидії корупції в державах світу». Аналіз праць українських і зарубіжних учених із питань корупції дозволив дисертанту зробити вибірку та окреслити основні показові чинники протидії корупції в різних державах світу. Вибір переліку країн, за якими проводився порівняльний аналіз, обумовлюється критерієм наявності наукових розробок з протидії корупційній злочинності, які підтверджують активне застосування таких заходів у певній державі. Дисертантом розроблена порівняльна таблиця «Наявність чинників протидії корупції в деяких державах світу» (31 країна), яка дає змогу визначити найбільш дієві чинники, що призводять до мінімізації корупції в кожній державі. 
Розглянуто проблему ефективності такого чинника протидії корупції, як створення спеціального антикорупційного органу в Україні. Висловлюється припущення, що ефективність такого органу залежить від сукупності різних факторів, зокрема, від наданих йому функцій та типу, за яким він створений. Досліджується досвід функціонування спеціалізованих органів зарубіжних країн. Проведено ретроспективний аналіз створення Національного антикорупційного бюро в Україні у сучасний період. Автор формулює умови ефективності антикорупційного органу, його дієвого впливу на корупційну злочинність. 
У підрозділі 6.4 «Антикорупційні стратегії та участь громадськості у протидії корупції в державах Центральної та Східної Європи» розглянуто досвід протидії корупції в деяких зарубіжних країнах і зроблено висновок, що повністю викорінити корупцію не вдалося жодній державі, але знизити її рівень можливо завдяки правильно побудованій та контрольованій стратегії. Методологічною базою в порівняльному аналізі стратегічних підходів до протидії корупції в державах Центральної та Східної Європи слугує метод SWOT-аналізу, який полягає в розподілі чинників і явищ на категорії: сильні та слабкі сторони проекту, можливості, що відкриваються при його реалізації, та загрози, пов’язані з його здійсненням. Розкриваючи організацію антикорупційної діяльності в цих країнах, відзначено певні особливості їх позитивного досвіду. Таким чином, проаналізовано усі антикорупційні стратегії (ретроспектива) Вірменії, Польщі, України, Чехії, Грузії, Молдови та інших держав, які перебувають у стані економічної та суспільної трансформації. Автор дійшла висновку, що в розглянутих антикорупційних стратегіях (у значенні – документ) держав Центральної і Східної Європи в основу покладено «системну стратегію усунення причин», яка на сьогодні є найбільш прийнятним і ефективним засобом протидії корупційній злочинності. Зазначено, що стратегії не реалізуються лише прийняттям нормативно-правових актів. Зарубіжний досвід у підтримці Національної антикорупційної стратегії полягає у створенні координуючих та моніторингових органів, а також у забезпеченні участі громадськості в процесі, ефективній системі моніторингу, сучасному перегляді політики реалізації громадянським суспільством властивих йому функцій. Обираючи ті або інші індикатори для моніторингу реалізації державної політики у сфері протидії корупції, слід виходити з наявних ресурсів і можливостей, інакше можна отримати абстрактні результати та декларативні висновки.
У підрозділі 6.5 «Заходи протидії корупційні злочинності в органах виконавчої влади в Україні» шляхом узагальнення та аналізу матеріалів Ради національної безпеки і оборони України вивчено проблему ефективності роботи підрозділів з питань запобігання і виявлення корупції обласних державних адміністрацій в Україні. Встановлено, що підрозділи, за певними винятками, здійснюють заходи щодо запобігання корупції лише загального характеру. Роль органів виконавчої влади у виконанні Державної програми запобігання і протидії корупції є низькою. Однією з причин такого стану дисертант вважає те, що законодавством не передбачений механізм захисту, соціальних гарантій та відповідного рівня фінансового забезпечення діяльності осіб, які в органах державної влади уповноважені здійснювати заходи щодо запобігання та виявлення корупції. Доведено, що антикорупційні підрозділи не доцільно включати до штатів органів виконавчої влади – у сучасному вигляді вони не становлять «небезпеки» для можливих потенційних порушників – працівників установи, зокрема, свого керівництва, якому прямо підпорядковуються, і тому перебувають у певній залежності, у чому існують корупційні ризики.  

У підрозділі 6.6 «Використання потенціалу громадянського суспільства України у протидії корупційній злочинності» дається ретроспектива формування та функціонування українських громадських організацій, серед яких формальні, неформальні, приватні, зареєстровані, недіючі, але існують як суб’єкт права. В 1992 р. Верховна Рада України прийняла Закон України «Про об’єднання громадян». Активізація громадськості проти руйнівного впливу на політику та економіку держави корупційних кланів припадає на 2005 р. У 2006 р. було схвалено Концепцію подолання корупції в Україні «На шляху до доброчесності», де корупція визнається однією з проблем, які потребують невідкладного вирішення державою. У лютому 2007 р. низка громадських організацій створила Антикорупційний фронт України, який у результаті не зміг зосередити навколо себе зусилля інших громадських об’єднань і бути рівноправним партнером органів державної влади. Діяльність громадських організацій протягом 2007–2008 рр. можна охарактеризувати як нерішучу та хаотичну. У 2010 р. створюється Народний антикорупційний фронт України, члени якого проголошують про готовність протидії корупційній злочинності радикальними методами. Однією з причин активізації громадського руху в 2014 р. є зміна свідомості громадян за період розбудови незалежної України – виросло нове покоління громадян з ідеологією, що відрізняється від ідеології, яка панувала за радянських часів, близькість та доступність відвідування та навчання української молоді в європейських країнах, яка має можливість порівняти прозорість процедур та виконання законів у цих державах з тотальним і безкарним порушенням законодавства високопосадовцями всіх гілок влади в Україні. Зроблено висновок, що в Україні резерв впливу громадських організацій у протидії корупційним злочинам слабо використовується державою з ініціативи самої держави. 
Важливою нині суспільством і вченими визнається і роль засобів масової інформації у протидії корупційній злочинності. Зауважується, що журналістські розслідування та повідомлення у пресі про факти корупції не є затребуваними з боку правоохоронних органів. Наводяться дані Міжнародної неурядової організації «Репортери без кордонів» (2012 р.), яка назвала цей рік найгіршим для журналістів за всі роки її спостережень. Дисертант пропонує вважати корупційним злочином у сфері масово-інформаційної діяльності отримання журналістом неправомірної вигоди за поширення неправдивої, умисно викривленої інформації, виготовлення прихованої реклами, антиреклами тощо. Є суспільно небезпечним злочином розгортання інформаційних кампаній з метою цілеспрямованої дискредитації окремих громадян і структур, зокрема викликаних протистоянням певних суб’єктів у період їх очікувань на суспільну підтримку. Внесено конкретні пропозиції щодо встановлення кримінальної відповідальності за поширення завідомо недостовірної інформації на замовлення представником засобу масової інформації та замовлення йому виготовлення інформаційного продукту неправдивого змісту.

ВИСНОВКИ

У дисертації здійснено теоретичне узагальнення та надано нове вирішення наукової проблеми, яке виявилось у комплексному дослідженні протидії корупційній злочинності в Україні в контексті сучасної антикорупційної стратегії, основаним на культурологічно-репресивної концепції. У результаті проведеного дослідження сформульовано висновки і теоретичні положення, спрямовані на протидію корупційній злочинності в Україні. 
1. Вирішенню наукової кримінологічної проблеми, сутність якої полягає в аналізі та формуванні нових підходів до протидії корупційній злочинності в Україні в контексті сучасної антикорупційної стратегії сприяє комплексне використання сучасних методів дослідження корупції та корупційної злочинності. Культурологічно-репресивний підхід до протидії корупційній злочинності в сьогоднішніх умовах побудови демократичного правового суспільства можна вважати таким, який з усіх підходів, що використовуються вченими, найбільше розкриває причини і дає можливість визначити шляхи протидії цьому явищу. Аналітичну розвідку можна вважати інструментом такого спеціального методу, як вивчення документів при дослідженні проблеми протидії корупційній злочинності. Аналітична розвідка в кримінологічному дослідженні полягає в пошуку кримінологічно-значущої інформації за допомогою засобів сучасних інформаційних технологій, зокрема, з використанням методів аналізу інформації, що здійснюються апаратно-програмними комплексами, системами, з метою отримання з відомих фактів та інформації нових знань. Застосування методів математичного моделювання до аналізу організованої злочинної діяльності в Україні сприятиме глибшому розумінню найважливіших соціальних процесів, що відбуваються в українському суспільстві, зокрема слугуватиме методом вирішення проблем протидії корупційній злочинності. 
2. Суб’єктами протидії корупційній злочинності є не лише особи, наділені адміністративно-розпорядчими функціями, але й всі члени суспільства. 
3. Потреба в уніфікації термінів, які використовуються вченими під час досліджень проблеми корупційної злочинності, семантичне тлумачення слів «запобігання» та «протидія», а також факт об’єктивного існування корупції в Україні, дають підстави при позначенні усіх суспільних відносин, метою яких є мінімізація рівня корупційної злочинності, в кримінології, а також у назвах законів антикорупційної спрямованості, застосовувати термін «протидія корупції». 
4. На підставі культурологічно-репресивної концепції визначено поняття «протидія корупції», до якої належать заходи, які проводять усі члени суспільства в особі його інститутів, фізичних і юридичних осіб, з метою мінімізації корупції, усунення або нейтралізації її причин та умов відповідно до їх обов’язків з виконання державних функцій, а також із власної ініціативи. 
5. Враховуючи думки вчених і конвенційне закріплення терміна «корупційна злочинність», визначення цього терміна надано як статистично обумовлена сукупність злочинних діянь осіб та груп, які відповідно до кримінального закону є корупційними злочинами. При цьому застосовано також підхід до визначення поняття «корупційна злочинність», виходячи із закріплення поняття злочину в КК України як «діяння».
6. Враховуючи поняття протидії корупції та корупційній злочинності, сформульовані автором у дисертації, з використанням методу аналогії термін «протидія корупційній злочинності» визначено як діяльність, яку здійснює суспільство в особі його інститутів, окремих фізичних та юридичних осіб з власної ініціативи або відповідно до своїх обов’язків з виконання державних функцій, з метою мінімізації ризиків вчинення корупційних злочинів і впливу відповідних криміногенних чинників на розвиток правової демократичної держави.
7. При дослідженні рівня корупційної злочинності слід враховувати, що поняття «вимірювання» та «оцінювання» не є тотожними. Ключовими критеріями для оцінювання визначено: реальний стан корупції (поширеність); сприйняття корупції населенням; ефективність заходів протидії корупції. Для реалізації антикорупційної стратегії в Україні доцільно розробити національну систему вимірювання та оцінювання рівня корупції із запровадженням системи моніторингу корупції, яка б ґрунтувалась на загальних для усіх органів державної влади показниках і методиках дослідження.
8. Загальна тенденція еволюції корупційних відносин в Україні в сучасний період – це поступове перетворення їх форм до олігархічної моделі. Олігархізація політичної влади в Україні є однією зі специфічних форм організованої корупційної злочинності. Специфіка полягає в тому, що для олігархізації характерно наявність еліти, яка бере на себе функцію управління масами в державі завдяки пасивності, недосконалості правової свідомості та культури громадян. Існуюча проблема порушення законів етики і моралі з обох сторін – народу та олігархічного керівництва України, унеможливлює розвиток демократії та сприяє поширенню корупційної злочинності. 
9. Антикорупційна політика України в сучасний період характеризується формальним підходом, декларативністю, непослідовністю, зволіканням з прийняттям законів, заполітизованістю, частою зміною назв основного антикорупційного закону при збереженні основного змісту його принципових положень. Для вироблення ефективної державної політики протидії корупційній злочинності має бути побудовано концепцію комплексного впливу на прояви корупції, яка, серед іншого, включає: підвищення рівня правової культури та правосвідомості громадян, соціальні заходи, наукове супроводження вироблення і реалізації державних заходів протидії; забезпечення ефективності кримінальної юстиції. 
10. Перелік сфер суспільного життя, щодо яких здійснюється антикорупційна експертиза чинних нормативно-правових актів Президента України, ВР України та КМУ, обмежений. Є потреба в розробці методик визначення ризиків виникнення корупції в конкретних сферах суспільного життя, з урахуванням специфіки кожної та відповідних норм законодавства, що регулюють суспільні відносини в цих галузях. Доцільним є розширення переліку корупціогенних факторів, визначених у Методології проведення антикорупційної експертизи проектів нормативно-правових актів, включивши фактори, які встановлюють для правозастосувача необґрунтовано широкі межі угляду (розсуду) або можливість необґрунтованого виключення із загальних правил, та фактори, які містять невизначені, важко виконувані та (або) обтяжуючі вимоги до громадських організацій. Недоцільно включати до Методології умовно корупціогенні фактори через неоднозначність їх характеру та змісту.
11. Види корупції можна класифікувати за сферами діяльності таким чином: 1) корупція у сфері національних інтересів; 2) на державній службі; 3) олігархічна; 4) політична; 5) у сфері бізнесу. Усі інші підвиди цих видів корупції можна поділяти та варіювати: за типами взаємодіючих суб’єктів; за видом суспільних відносин; за способом взаємодії суб’єктів; за видом очікуваної чи отриманої вигоди; за спрямованістю; за метою; залежно від мотивації вчинення; залежно від способу задоволення корисливих інтересів; залежно від характеру застосовуваного виду відповідальності; за ступенем централізації; за місцем вчинення та характером корупційних дій; за професійною ознакою тощо. Деякі поєднання неможливі через несумісність сценаріїв, які входять до них, а деякі сценарії взаємодії збігаються або тісно корелюються між собою. 
12. Основні чинники, які сприяють поширенню організованої корупційної злочинності, що становить загрозу національній безпеці України в сучасний період, відбувалися в період політики перебудови України упродовж 1985 –1991 рр., що вплинуло на зміни у свідомості її громадян і призвело до її деформації. Існує постійна тенденція стирання меж між злочинцями та іншими прошарками населення. У період існування незалежної України відбулася фактична легалізація владою держави корупційної злочинної діяльності. 
13. В основі діяльності злочинної організації наявна економічна складова. Організована економічна злочинність згідно з багатьма дослідженнями кримінологів включає в себе такий елемент, як корупційна злочинність. Натомість корупційна організована злочинність тісно пов’язана з економічною злочинністю. Враховуючи також поняття «корупційна злочинність», сформульоване дисертантом, запропоновано введення в науковий обіг поняття «організована корупційна злочинність» як різновид економічної злочинності – статистично обумовлена сукупність злочинних діянь осіб і груп, які відповідно до кримінального закону є корупційними злочинами та кваліфікуються за ознаками організованої злочинної групи та злочинної організації. 
14. Кримінологічно-значущі проблеми застосування таких механізмів протидії корупційній злочинності в Україні – це: репресивні – кримінальні заходи впливу (карально-некаральні); культурні – забезпечення свободи слова та ЗМІ; просвітництво; підвищення соціальної культури громадян; опосередковані – забезпечення системної державної політики; створення незалежної судової системи; удосконалення антикорупційного законодавства; забезпечення адекватної реаліям українського суспільства кримінальної політики; побудова ефективної системи кримінальної юстиції; забезпечення прозорості інформації та процедур; інформаційне забезпечення громадян; соціальне забезпечення державних службовців; наукове супроводження заходів протидії корупційній злочинності, застосування міжнародного досвіду, напрацювань інших наук, зокрема кібернетики, в протидії корупційній злочинності в Україні тощо.
15. Наявність антикорупційних органів не є стримуючим фактором від учинення корупційних діянь чиновниками. Не можна також говорити про переваги одного типу спеціалізованого інституту в боротьбі з корупцією серед інших. Існує пряма залежність між економічним рівнем розвитку країни та ступенем корупції в ній – чим вищий такий рівень, тим нижчий рівень корупції. Частково дієвими заходами протидії корупційній злочинності є профілактика, а також наявність кримінальної відповідальності за такі злочини. 
16. Норми чинного КПК України містять корупціогенні ризики, які полягають, завдяки неоднозначності тлумачення положень КПК України, в можливості умисного невнесення прокурором, слідчим відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 
17. Упродовж останніх десяти років рівень корумпованості судової гілки влади та суспільної підтримки діяльності українських судів загалом демонстрував тенденцію постійного зростання і на 2015 р. досяг критичної позначки, що негативно впливає на ефективність функціонування судової системи, підриває довіру громадян до судових органів і, загалом, знижує ефективність боротьби з корупційною злочинністю. Люстрація суддівського корпусу є потрібною умовою і відправною точкою протидії корупції в судових органах України. 
18. Поширеність корупції в органах внутрішніх справ України майже однакова в усіх регіонах України і є доволі значною. Лідируючу позицію щодо поширеності корупції серед усіх служб ОВС посідає Державна автомобільна інспекція. Причинами корупції в правоохоронних органах є політичний вплив; суперечливе і неоднозначне законодавство, незадовільне грошове забезпечення; відсутність належного контролю та нагляду; низька загальна культура працівників. 
19. Причини та умови, що породжують корупційну злочинність у сфері охорони здоров’я, класифіковано на: політичні, економічні, організаційно-управлінські, соціальні, морально-психологічні, правові. Розв’язанню проблем корупції в системі охорони здоров’я України може сприяти використання позитивного досвіду країн Європейського Союзу, зокрема, вивчення механізму проведення реформ у медичній галузі Польщі.
20. Потенціал громадянського. суспільства недостатньо використовується державою в протидії корупційній злочинності за ініціативи самої держави. Політична воля уряду є ключовим фактором, від якого залежить залучення громадськості в розробку антикорупційної політики. 
21. Доведено необхідність встановлення кримінальної відповідальності за поширення завідомо недостовірної інформації представником засобу масової інформації, яка спрямована на дискредитацію фізичної або юридичної особи, з метою отримання неправомірної вигоди. Як професійний корупційний злочин у сфері масово-інформаційної діяльності слід розглядати отримання журналістом певної вигоди за поширення неправдивої, умисно викривленої інформації, виготовлення прихованої реклами, антиреклами тощо. Суспільна небезпечність цих протиправних діянь як умова криміналізації полягає в тому, що відбувається порушення права особи на отримання достовірної інформації; посягання на честь і гідність фізичної чи юридичної особи, щодо якої було поширено неправдиву інформацію; суспільна необхідність – обумовлена вказаною суспільною небезпечністю і соціальною значущістю інформації, яка поширюється за допомогою ЗМІ та безпосередньо впливає на життя і психіку членів суспільства.
22. Створення в центральних органах виконавчої влади підрозділів з питань запобігання та виявлення корупції не є ефективним заходом держави в забезпеченні протидії корупційній злочинності в цих органах. Підпорядкування антикорупційних підрозділів безпосередньому керівництву створює корупційні ризики. 
23. Україна недостатньо використовує зарубіжний досвід у підтримці дієвості Національної антикорупційної стратегії, який полягає у створенні координуючих і моніторингових органів, а також у забезпеченні участі громадянського суспільства. Стратегія повинна мати пов’язаність пріоритетів, цілей і завдань, чіткий зв’язок між завданнями і державним бюджетом, систему індикаторів для моніторингу позитивних змін мінімізації корупційної злочинності, гнучкий і чіткий графік реалізації стратегії. 
24. Формування в суспільстві антикорупційної культури повинно бути законодавчо закріплено в Україні як державний пріоритет і ґрунтуватися на основі позитивного зарубіжного досвіду з використанням напрацювань вчених з цього напрямку та урахуванням особливостей існування і розвитку українського суспільства. Репресивні заходи протидії корупційній злочинності є необхідними, але другорядними.
25. Запропоновано такі зміни до Кримінального кодексу України:
1. Доповнити розділ XVII «Злочини у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов’язаної з наданням публічних послуг» нормою такого змісту:
«367¹. Умисне невнесення прокурором, слідчим відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань
1. Умисне невнесення прокурором, слідчим відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам або інтересам окремих юридичних осіб, – крається... 
2. Ті самі дії, вчинені з метою отримання неправомірної вигоди, – карається...». 
2. Доповнити розділ XVII «Злочини у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов’язаної з наданням публічних послуг» нормою такого змісту: «Стаття 366². Умисне створення нормативно-правового акта, який містить корупціогенні фактори та надання неправдивого висновку антикорупційної експертизи

1. Умисне створення службовою особою нормативно-правового акта, який містить корупціогенні фактори, – карається…
2. Надання уповноваженою особою з проведення антикорупційної експертизи (експертом) завідомо неправдивого висновку до проекту нормативно-правового акта щодо наявності або відсутності в ньому корупціогенних факторів, – карається …».
3. Доповнити розділ V «Злочини проти виборчих, трудових та інших особистих прав і свобод людини і громадянина» нормою такого змісту: «Стаття 171¹. Поширення завідомо недостовірної інформації на замовлення представником засобу масової інформації або замовлення йому виготовлення інформаційного продукту неправдивого змісту
1. Виконання представником засобу масової інформації замовлення фізичної або юридичної особи на виготовлення інформаційного продукту неправдивого змісту, поширення недостовірної, викривленої інформації з метою умисної дискредитації іншої фізичної або юридичної особи в інтересах замовника або його посередника, з отриманням за це неправомірної вигоди, якщо це спричинило істотну шкоду об’єкту замовлення, – карається …
2. Замовлення представнику засобу масової інформації інформаційного продукту неправдивого змісту, поширення недостовірної, викривленої інформації з метою умисної дискредитації фізичної або юридичної особи в інтересах замовника або його посередника, з наданням або обіцянкою надати йому за це неправомірну вигоду, – карається …».
4. Виключити зі ст. 45 примітку, яка містить перелік корупційних злочинів, передбачених КК України.
5. Включити до ст. 44 частину третю такого змісту: «Звільнення від кримінальної відповідальності не застосовується у випадку вчинення суб’єктом кримінального правопорушення (злочину), яке містить ознаки корупції і корупційного правопорушення, згідно з абзацом шостим ч. 1 ст. 1, з абзацом п’ятим ч. 1 ст. 1, абзацом шостим ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції». 
6. Виключити зі статей 45–48 словосполучення «крім корупційних злочинів». 
Запропоновано зміни та доповнення до вітчизняного антикорупційного законодавства та законів України, які опосередковано впливають на ефективність протидії корупції:
1. У статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначити поняття «протидія корупції» – «система правових, організаційних, соціальних, ідеологічних, психологічних заходів, які проводяться як на державному, так і на локальному рівнях, комплексно або окремо, з метою мінімізації небезпечного впливу корупційних проявів на розвиток демократичного суспільства»; «суб’єкти протидії корупції» – «суспільство в особі його інститутів, усі фізичні та юридичні особи, які вживають заходи з метою мінімізації корупції, усунення або нейтралізації її причин та умов, згідно із Законом України «Про запобігання корупції», відповідно до їх обов’язків з виконання державних функцій, а також із власної ініціативи». 
2. У Законі України «Про основи національної безпеки України» пропонується при побудові класифікації загроз національній безпеці України вважати корупцію загрозою не лише у сфері державної безпеки, а й в інших сферах – зовнішньополітичній, воєнній сфері та сфері безпеки державного кордону України, внутрішньополітичній, економічній, соціальній і гуманітарній, науково-технологічній, екологічній, інформаційній сфері та інших. Передбачити, що корупційна злочинність є порушенням прав і свобод людини не тільки у сфері державної безпеки, внутрішньополітичній та інформаційній сферах, але й в інших сферах.
3. Для цілей «люстраційного» закону України щодо суддів сформульовано поняття «порушення присяги» як учинення суб’єктом «люстрації» корупційних правопорушень, відповідальність за які передбачена КК України та КУпАП, порушення ним норм процесуального та матеріального права, морально-етичних засад, конвенційних документів Ради Європи щодо захисту прав людини і основоположних свобод тощо.
Кінцевим результатом реалізації запропонованої концепції протидії злочинності, на якій автор побудувала дисертаційне дослідження, передбачається сприяння формуванню позитивної динаміки зростання рівня антикорупційної культури членів суспільства, мінімізація проявів корупційних діянь, зниження рівня корупційної злочинності в Україні. 

СПИСОК ОПУБЛІКОВАНИХ АВТОРОМ ПРАЦЬ
ЗА ТЕМОЮ ДИСЕРТАЦІЇ

Індивідуальна монографія:
Бусол О. Ю. Протидія корупційній злочинності в Україні у сучасний період : монографія / О. Ю. Бусол. – К. : Ін Юре, 2014. – 564 с. 
Рецензії:
1. Костицький В. В. Проблеми антикорупційної стратегії України / В. В. Костицький // Соціологія права : науково-практичний журнал. – 2015. – № 1–2 (12–13). – С. 188 –190.
2. Колб О. Г. Формування державної системи протидії корупційній злочинності в сучасних умовах / О. Г. Колб // Держава і право : зб. наук. праць. – Серія «Юридичні науки». – К. : Ін-т держави і права ім. В. М. Корецького НАН України, 2015. – Вип. 68. – С. 376–381.

Монографії у співавторстві, навчальні посібники, навчально-методичні матеріали:
1. Бусол О. Ю. Законодавство України та зарубіжних країн щодо протидії корупції. Міжнародний досвід боротьби з корупцією : [монографія] / Б. В. Романюк, О. Ю. Бусол. – Кіровоград : ТОВ «Поліграф-Cервіс», 2010. – 628 с.
2. Бусол О. Ю. Проведення аналізу оперативно-розшукової інформації : [монографія] / Д. Й. Никифорчук, О. Ю. Бусол. – Кіровоград : ТОВ «Поліграф-Сервіс», 2010. – 165 с.
3. Бусол О. Ю. Корупційні діяння на державній службі – загроза національній безпеці української держави : навч.-метод. мат.-ли / О. Ю. Бусол, М. С. Орлів, М. М. Газізов; Б. В. Романюк. – К. : НАДУ, 2011. – 240 с. 
4. Бусол О.Ю. Аналітична робота в оперативно-розшуковій діяльності : навч. посібник / Д. Й. Никифорчук , О. Ю. Бусол, Г. М. Бірюков – К. : Нац. ун-т ДПС України, 2012. – 152 с. 

Статті в наукових фахових виданнях України:
1. Бусол О. Ю. Прозорість інформації як чинник запобігання корупції у державному секторі України / О. Ю. Бусол // Боротьба з організованою злочинністю і корупцією (теорія і практика) : наук.-практ. журнал. – 2007. – № 17 . – С. 145–155.
2. Бусол О. Ю. Стан боротьби з контрабандою та порушенням митних правил в Україні / О. Ю. Бусол, В. Ю. Ложкін // Боротьба з організованою злочинністю і корупцією (теорія і практика) : наук.-практ. журнал. – 2008. – № 18. – С. 40–50.
3. Бусол О. Ю. Удосконалення механізму декларування доходів та видатків осіб, уповноважених на виконання функцій держави, та членів їх сімей як один із чинників зниження рівня корупції в Україні / М. А. Погорецький, О. Ю. Бусол // Вісник Національної академії прокуратури України. – 2009. – № 2. – С. 85–92.
4. Бусол О. Ю. Особливості державної політики правового регулювання та ефективність протидії злочинам у сфері виробництва та збуту підакцизних товарів / О. Ю. Бусол // Боротьба з організованою злочинністю і корупцією (теорія і практика) : наук.-практ. журнал. – 2009. – № 21. – С. 182–192.
5. Бусол О. Ю. Проблеми протидії корупції в органах прокуратури України / О. Ю. Бусол, М. П. Цімох // Центрально-український правничий часопис Кіровоградського юридичного інституту ХНУВС : зб. наук. праць. – 2010. – Спец. випуск. – С. 105–111. 
6. Бусол О. Ю. Боротьба з шахрайством і корупцією в системі охорони здоров’я Польщі / О. Ю. Бусол, А. О. Мельник // Боротьба з організованою злочинністю і корупцією (теорія і практика) : наук.-практ. журнал. – 2010. – № 23. – С. 115–122.
7. Бусол О. Ю. Вплив деяких чинників боротьби з корупцією на її загальний рівень у країнах світу / О. Ю. Бусол // Боротьба з організованою злочинністю і корупцією (теорія і практика) : наук.-практ. журнал. – 2010. – № 22. – С. 182–192.
8. Бусол О. Ю. Проблема корупції в судовій системі України / О. Ю. Бусол // Центрально-український правничий часопис Кіровоградського юридичного інституту ХНУВС : зб. наук. праць. – 2010. – № 2. – С. 73–81. 
9. Бусол О. Ю. Державна автомобільна інспекція – найкорумпованіша структура органів внутрішніх справ України? / О. Ю. Бусол // Наука і правоохорона. – 2010. – № 4. – С. 27–32. 
10. Бусол О. Ю. Організована злочинність як загроза національній безпеці України / О. Ю. Бусол // Науковий вісник Національної академії внутрішніх справ. – 2011. – № 1 (74). – С. 247–254.
11. Бусол О. Ю. Вияви корупції в органах внутрішніх справ України : за матеріалами соціологічних досліджень / О. Ю. Бусол // Науковий вісник Національної академії внутрішніх справ. – 2011. – № 2 (75). – С. 197–205.
12. Бусол О. Ю. Щодо корупційних проявів та стану боротьби з корупцією в органах внутрішніх справ України / О. Ю. Бусол // Оперативна обстановка, її аналіз та оцінка у сфері діяльності підрозділів карного розшуку ОВС України // Вісник Луганського державного університету внутрішніх справ Е. О. Дідоренка. – 2011. – Спец. вип. № 2. – Ч. 2. – С. 241–251.
13. Бусол О. Ю. Олігархізація політичної влади в Україні як одна із специфічних форм організованої злочинності / О. Ю. Бусол // Боротьба з організованою злочинністю і корупцією (теорія і практика): наук.-практ. журнал. – 2011. – № 2–3 (25–26). – С. 46–54. 
14. Бусол О. Ю. Застосування математичного (комп’ютерного) моделювання до аналізу організованої злочинної діяльності / О. Ю. Бусол // Боротьба з організованою злочинністю і корупцією (теорія і практика) : наук.-практ. журнал. – 2011. – № 24. – С. 28–36.
15. Бусол О. Ю. Детермінація організованої злочинності: кримінологічний аспект [Електронний ресурс] / О. Ю. Бусол // Юридичний часопис Національної академії внутрішніх справ. – 2012. – № 1 (3). – С. 125–132. – Режим доступу : http://nbuv.gov.ua/j-pdf/aymvs_2012_1(3)__17.pdf 
16. Бусол О. Ю. Роль органів внутрішніх справ та інших державних інституцій у боротьбі з організованою злочинністю: історичний аспект / О. Ю. Бусол // Боротьба з організованою злочинністю і корупцією (теорія і практика) : наук.-практ. журнал. – 2012. – № 27. – С. 27–32. 
17. Бусол О. Ю. Вимір та оцінювання рівня корупції / Д. Й. Никифорчук, О. Ю. Бусол // Юридичний часопис Національної академії внутрішніх справ. – 2013. – № 1. – С. 173–179. 
18. Бусол О. Ю. Національні антикорупційні стратегії та участь громадськості в протидії корупції в країнах Центральної та Східної Європи / О. Ю. Бусол // Науковий вісник Міжнародного гуманітарного університету. – Серія «Юриспруденція». – 2014. – № 6/3. – Т. 1. – С. 60–63.
19. Бусол О. Ю. Чинники поширення корупції як засобу організованої злочинності в Україні (1992–2014 роки) / О. Ю. Бусол // Право і суспільство. – Дніпропетровський гуманітарний університет. – 2014. – № 1. – С. 150–156. 
20. Бусол О. Ю. Протидія корупційній злочинності в умовах глобалізації / О. Ю. Бусол // Держава і право : зб. наук. праць. – К. : Ін-т держави і права ім. В. М. Корецького НАН України, 2014. – Вип. 65. – С. 240–248. 
21. Бусол О. Ю. Корупційна злочинність та організована корупційна злочинність : поняття та проблеми співвідношення / О. Ю. Бусол // Юридичний вісник. – № 5. – 2014. – С. 121 –126.

Статті в наукових фахових виданнях інших країн:
1. Бусол О. Ю. Коррупционные риски при формировании Единого реестра досудебных расследований прокурорами и следователями / О. Ю. Бусол // Закон и жизнь : Международный научно-практический правовой журнал. – Кишинев, Молдова. – 2013. – № 12. – С. 30–35.
2. Бусол О. Ю. Правоприменительные коллизии антикоррупционного законодательства Украины / О. Ю. Бусол // Закон и жизнь : Международный научно-практический правовой журнал. – Кишинев, Молдова. – 2013. – № 9/2 (261). – С. 37–40.
3. Бусол О. Ю. Люстрация судейского корпуса как способ противодействия коррупции / О. Ю. Бусол // Закон и жизнь : Международный научно-практический правовой журнал. – Кишинев, Молдова. – 2014. – № 4/2 (268). – С. 39–43.
4. Бусол О. Ю. Стан та причини корупційних правопорушень в галузі охорони здоров’я України: за даними соціологічного дослідження / О. Ю. Бусол // Jurnalul juridic national: teorie şi practică. – Кишинев, Молдова. – 2014. – № 3 (07). –     С. 71–75.
5. Бусол О. Ю. Культурологическая концепция в противодействии коррупционной преступности: проблемы методологии / О.Ю. Бусол // Закон и жизнь : Международный научно-практический правовой журнал. – Кишинев, Молдова. – 2015. – № 6/2. – С. 19–22.
6. Бусол О. Ю. Антикорупційна культура суспільства та індивідууму в мінімізації проявів корупційної злочинності / О.Ю. Бусол // Jurnalul juridic national: teorie şi practică. – Кишинев, Молдова. – 2015. – № 3. – Том 1. – С. 91–95.

Праці апробаційного характеру:
1. Бусол О. Ю. Координация деятельности правоохранительных и других государственных органов в сфере предупреждения и борьбы с коррупцией в Украине / О. Ю. Бусол // Актуальные проблемы противодействия коррупции : мат-лы междунар. науч.-практ. конф., 14 октября 2010 г. // ООНИ и РИД БелЮИ МВД России. – Белгород : БелЮИ МВД России, 2010. – С. 103–106.
2. Бусол О. Ю. Моделювання та прогнозування соціальних систем / О. Ю. Бусол // Моделі колективної безпеки: інформаційний вимір : матеріали міжнар. круглого столу (м. Київ, 27 квітня 2011 р.) / збірник мат.-лів  [Упорядн. – Ланде Д. В.]. – К. : НДЦПІ НАПрН України. – 2011. – С. 59–61.
3. Бусол О. Ю. Наукові підходи до визначення поняття «протидія корупції» та їх класифікація / О. Ю. Бусол // Юридична наука України: історія, сучасність, майбутнє : матеріали міжнар. наук.-практ. конф. (м. Донецьк, 18–19 жовтня 2013 р.). – Донецьк : Східноукраїнська наук. юрид. організація, 2014. – С. 70–75.
4. Бусол О. Ю. Проявления коррупции в системе здравоохранения Украины / О. Ю. Бусол // Західноукраїнська організація «Центр правничих ініціатив» : матеріали міжнар. наук.-практ. конф. [«Сучасний стан і перспективи розвитку держави і права»], (м. Львів, 18–19 жовтня 2013 р.). – Львів : ЦПІ, 2013: –    С. 121–123. 
5. Бусол О. Ю. Позитивна функція корупції як необхідний аспект дослідження протидії явищу / О. Ю. Бусол // Міжнародна науково-практична конференція [«Теорія і практика сучасної юриспруденції»], (м. Херсон, 13–14 грудня 2013 р.). – Херсон : Херсонський держ. ун-т, 2013. – С. 195–198.
6. Бусол О. Ю. Роль засобів масової інформації у протидії корупції: кримінологічний аспект / О. Ю. Бусол // Правовые реформы в постсоветских странах: достижения и проблемы : материалы междунар. наук.-практ. конф., 28–29 марта 2014 г. / орг. ком. : Бужор В. [и др.] / Ин-т юридических и политических исследований Академии наук Республики Молдова, Славянский ун-т, Ин-т уголовного права и прикладной криминологии Республики Молдова. – Кишинев : июль, 2014. – С. 240–242.
7. Бусол О. Ю. Протидія корупції органами виконавчої влади України (на прикладі обласних державних адміністрацій) / О. Ю. Бусол // Щорічна науково-практична конференція [«Правовий світогляд: людина і право»], (м. Київ, 22 квітня 2014 р.) / Альманах права. Правовий світогляд: людина і право. – К. :  Ін-т держави і права ім. В. М. Корецького НАН України, 2014. – С. 385–389.
8. Бусол О. Ю. Термінологічні проблеми визначення поняття «протидія корупційній злочинності» / О. Ю. Бусол // Поняття та категорії юридичної науки : матеріали V Міжнар. наук.-практ. конф. До 145-річчя академіка Всеукраїнської академії наук М. І. Палієнка (1869–1937) (м. Київ, 18 листопада 2014 р.). – К. : Ін-т держави і права ім. В. М. Корецького НАН України, 2014. – С. 181–185.
9. Busol O. Yu. Corruption criminality as infringement of rights and human liberties in the sphere of public security / O. Yu. Busol // Práva a slobody človeka a občana: mechanizmus ich implementácie a ochrany rôznych oblastiach práva: Medzinárodná vedecká konferencia (19–20 septembra 2014 r.). – Bratislava, Slovenská Republika, 2014. – Р. 69–72.

Публікації, які додатково відображають наукові результати дисертації:
1. Бусол О. Ю. Дарунки державним службовцям: новели Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» / О. Ю. Бусол // Юридичний журнал : Аналітичні матеріали. Коментарі. Судова практика. – К. : Юстиніан, 2011. – № 9. – С. 72–76.
2. Бусол О. Ю. Для зустрічі з ворогом слід знати його в обличчя: рейдерство в Україні / О. Ю. Бусол // Юридичний журнал : Аналітичні матеріали. Коментарі. Судова практика. – К. : Юстиніан, 2011. – № 7/8. – С. 35–41.
3. Бусол О. Ю. Изменения к действующей Конституции Украины как необходимое условие полноценной реформы органов прокуратуры / О. Ю. Бусол // Громадська думка про правотворення: додаток до журналу «Україна: події, факти, коментарі». – 2013. – № 20 (56). – С. 3–11.
4. Бусол Е. Ю. Конституционные преобразования системы правосудия в Украине / Е. Ю. Бусол // Україна: події, факти, коментарі. – 2013. – № 21. –   С. 18–24.
5. Бусол О. Ю. Люстрація суддів в Україні: проблеми та підходи / О. Ю. Бусол // Конституційний процес в Україні: політико-правові аспекти. – 2014. – № 1. –  С. 8–16.
6. Бусол О. Ю. Закон України «Про відновлення довіри до судової системи України» не є законом про люстрацію та потребує доопрацювання / О. Ю. Бусол // Громадська думка про правотворення: додаток до журналу «Україна: події, факти, коментарі». – 2014. – № 8 (66). – С. 11–21. 
7. Бусол О. Ю. Прояви корупції в системі охорони здоров’я України за даними журналістських розслідувань / О. Бусол // Резонанс: додаток до журналу «Україна: події, факти, коментарі». – 2013. – № 67. – С. 11–29.
8. Бусол О. Ю. Проблеми пошуку нових шляхів до здійснення антикорупційної реформи в Україні / О. Ю. Бусол // Громадська думка про правотворення: додаток до журналу «Україна: події, факти, коментарі». –  2014. – № 17 (75). – С. 22–28.
9. Бусол О. Ю. Перспективи реалізації Закону України «Про очищення влади» / О. Ю. Бусол // Громадська думка про правотворення: додаток до журналу «Україна: події, факти, коментарі». – 2014. – № 19 (77). – С. 23–28.
10. Бусол О. Ю. Реформи в Україні: огляд нового антикорупційного законодавства України / О. Ю. Бусол // Громадська думка про правотворення: додаток до журналу «Україна: події, факти, коментарі». – 2014. – № 23 (81). – С. 18–22.

АНОТАЦІЯ

Бусол О. Ю. Протидія корупційній злочинності в Україні в контексті сучасної антикорупційної стратегії. – На правах рукопису.
Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора юридичних наук за спеціальністю 12.00.08 – кримінальне право та кримінологія; кримінально-виконавче право. – Інститут держави і права ім. В. М. Корецького НАН України, Київ, 2015. 
У дисертації на основі культурологічно-репресивного підходу досліджено кримінологічні та кримінально-правові проблеми протидії корупційній злочинності в Україні в контексті сучасної антикорупційної стратегії. Розглянуто генезис поняття «протидія корупції», характеристику сучасного стану протидії корупційній злочинності в Україні, політику держави з цього напряму в сучасний період. Досліджено рівень корупційної злочинності в Україні в окремих сферах життєдіяльності суспільства. Проведено порівняльний аналіз антикорупційних стратегій держав Центральної та Східної Європи. Сформульовано пропозиції кримінологічного та кримінально-правового характеру, спрямовані на вдосконалення заходів протидії корупційній злочинності в Україні та українського антикорупційного законодавства. Запропонована в дисертації концепція протидії корупційній злочинності в Україні є науковою характеристикою єдності ідей, які забезпечують спрямованість стратегії на формування особистості, її якості і компонентів, позбавленої корупційного світогляду.
Ключові слова: корупція, корупційне правопорушення, корупційний злочин, корупційна злочинність, протидія корупційній злочинності, антикорупційна стратегія, антикорупційна культура, культурологічний підхід. 

АННОТАЦИЯ

Бусол Е. Ю. Противодействие коррупционной преступности в Украине в контексте современной антикоррупционной стратегии. – На правах рукописи.
Диссертация на соискание ученой степени доктора юридических наук по специальности 12.00.08 – уголовное право и криминология, уголовно-исполнительное право. – Институт государства и права им. В. М. Корецкого НАН Украины, Киев, 2015.
В диссертации на основе культурологично-репрессивного подхода исследованы криминологические и криминально-правовые проблемы противодействия коррупционной преступности в Украине в контексте современной антикоррупционной стратегии. Рассматривается состояние научной разработки проблемы, а также методологические основы исследования противодействия коррупционной преступности. Исследованы сущность и генезис понятий «коррупция» и «противодействие коррупции», «противодействие коррупционной преступности», «коррупционная преступность». Впервые вводится в научный оборот и дается определение понятия «организованная коррупционная преступность». Cистематизированы известные в криминологии модели эволюции и формы проявлений коррупции и доказано, что Украина характеризуется олигархической моделью коррупционных отношений, что необходимо учитывать при определении мер по противодействию коррупционной преступности. Раскрыта сущность и сформулированы авторские понятия «измерение уровня коррупции» и «оценка коррупции». Проведена ретроспектива развития антикоррупционного законодательства в период независимости Украины, на основании чего выделены основные характеристики законодательной антикоррупционной политики Украины в современный период. Обоснована необходимость в разработке методик по установлению рисков возникновения коррупции в конкретных сферах общественной жизни с учетом специфики каждой из них и соответствующих норм законодательства, регулирующих общественные отношения в этих сферах. Дана характеристика и рассмотрены проблемы классификации коррупционных угроз национальной безопасности Украины, а также содержание организованных форм коррупционной преступности. Дана криминологическая характеристика современного состояния коррупционной преступности в органах прокуратуры, судебных органах и органах здравоохранения Украины. Сделан вывод про первоочередную роль антикоррупционной культуры общества и индивидуума в противодействии коррупционной преступности в Украине. На основе сравнительного анализа антикоррупционных стратегий государств Центральной и Восточной Европы предложены меры по повышению эффективности Национальной антикоррупционной стратегии. Доказана неэффективность деятельности антикоррупционных подразделений органов государственной власти в Украине в противодействии коррупционной преступности, нецелесообразность включения их в штаты органов исполнительной власти из-за риска коррупции. Раскрыта роль использования потенциала гражданского общества Украины в противодействии коррупционной преступности – общественных организаций и средств массовой информации. Обоснована необходимость криминализации таких деяний, как умышленное невнесение прокурором соответствующих сведений в Единый реестр досудебных расследований; умышленная подготовка нормативно-правового акта, который содержит коррупциогенные факторы, а также вынесение експертом заведомо неправдивого заключения относительно наличия или отсутствия в нём коррупциогенных факторов; распространение заведомо недостоверной информации на заказ представителем СМИ, а также заказ представителю СМИ информационного продукта неправдивого содержания. Предложено внести соответствующие нормы в УК Украины. Предложены изменения и дополнения в законодательные акты Украины антикоррупционной направленности, а также в те, которые косвенно влияют на эффективность противодействия коррупции.

Ключевые слова: коррупция, коррупционное правонарушение, коррупционное преступление, коррупционная преступность, противодействие коррупционной преступности, антикоррупционная стратегия, антикоррупционная культура, культурологический подход. 

SUMMARY

Busol O. Yu. Сounteraction to corruption crime in Ukraine in the context of modern anticorruption strategy. – On the right of manuscript.
Thesis for the degree of Doctor of Law, specialty 12.00.08 – Criminal Law and Criminology; Penitentiary Low. – The V. M. Koretsky Institute of State and Law of the National sky Institute of State and Law of the National Ukrainian Academy of Science, Kiev, 2015.
In the dissertation on the basis of complex usage of modern methods of research of corruption and corrupt crime, taking into consideration culturological approach, were researched criminological problems of counteraction to corruption crime in Ukraine in the context of modern anticorruption strategy. Genesis of the term «counteraction to corruption», characteristics of modern state of counteraction to corruption crime in Ukraine, policy of state in this direction during modern period were examined. Level of corruption crime in Ukraine in certain spheres of activity of society was researched. The comparative analysis of anti-corruption strategies of Central and Eastern Europe were made. Suggestions of criminological, criminal and legal character directed on improving measures of counteractions to corruption crime in Ukraine and Ukrainian anti-corruption legislation. Proposed in the dissertation concept is combating corruption crime in Ukraine is scientific characteristic unity of ideas which are providing orientation strategy on identity formation, its quality components and devoid of corruption worldview.
Key words: corruption, corruption offence, corruption-related crime, corruptive criminality, counteraction to corruption crime, anti-corruption strategy, anti-corruption culture, culturological approach.